59 



Alt, hvad der indesluttedes mellem de lo ludbindingsplader, var 

 evijit, medens As ha ri, lioldende Middelvejen, ansaa Koranen 

 efter sin Ide for Guds Ord, evig og ikke underkastet nogen 

 Forandring, uskabt og ikke opfunden af noget Menneske, uden 

 nogen Accidents, hvorimod dens Bogstaver, Stof, forskjellige 

 Arter IMa'k , dens artikulerede Lyd ere som alle materielle og 

 med Egenskaber begavede Gjenslande skabte, fremkaldte og op- 

 fundne af Mennesket'). Paa samme Maade anloge M ohlazaliter, 

 Djahmiler og Nedd jåriler, at Troen er skabt, Hash \vi ter og 

 Materialister, at den efter sin Oprindelse er evig; Ashari 

 derimod antog to Arter Tro: den ene, Troen brugt om Gud i 

 Koranen: »Herren er den, som giver Troen og er dens 

 Vogter« (S. 69 v. 23), er evig, den anden, Menneskets Tro, 

 er skabt; den udgaar Ira ham, og han vil blive belønnet for 

 dens Kenhed, straffet for 'Ivivl. Morgilerne paastaa i Over- 

 ensstemmelse med det Foregaaende, at den, som engang har 

 hengivet sig til en oprigtig Tro paa Herren, vil aldrig nogen- 

 sinde vakle enten ved Tilbagefald eller ved Vantro; han vil 

 aldrig kunne gjøre sig skyldig i nogen grov Synd; M ohlazali- 

 ter ne derimod lærte, at den, som har gjort sig skyldig i en grov 

 Synd, aldrig vil blive frelst fra Helvede, selv om hans Tro og 

 Lydighed havde varet 100 Aar. Ashari holdt igjen Middelvejen 

 og lærte, at den Troende, som gjør sig skyldig i en grov Synd, 

 er underkastet Herrens Naade; hvis Herren vil, kan han tilgive 

 ham og strax gjøre ham delagtig i Paradiset; hvis ikke, vil han 

 straffe ham for en Tid og derpaa optage ham til Naade; men 

 den enkelte store Synd hos den Troende vil aldrig medføre evig 

 Fordømmelse og Slraf^). Med Hensyn til Prophetens Forbøn 

 lærte de Alidiske Sekter, at Forbøn tilhørte Propheten og 

 Ali, uden at Guds Befaling eller hans Tilladelse vare nødven- 

 dige, ja at de vilde blive bønhørte, dersom de gik i Forbøn for 



') sign. ibd. p. tOl, 117. 



*) Sign. Scharastani ved Haarbrucker t. 1 p. 109, 128, 156, 161. 



