enige i alle religiøse Hovedsætninger og ikke afvege fra hinanden 

 i nogel væsenlligl Pnnkl af den sunnitiske Grundlære. Hanbal- 

 iterne i Bagdad støttede sig derfor bestandig i theologiske Strids- 

 spørgsmaal til Ashariterne som de eneste Orlhodoxe, der vare 

 i IJesiddelse af Dialektik, og man benyttede sig af deres Vaaben 

 mod enhver kættersk Fremtoning. 



Denne dogmatiske Krystallisationsproces af Islam i det 

 •3die — ide Aarhundrede H. indeholder Spiren til denne Religions 

 gradvise Forfald, idet den kun sparsomt modtog i de følgende 

 Aarhundreder nogen frugtbar Beaandelse af Videnskaben. Det 

 var forbeholdt en senere Tilhænger af Asharis Lære, den be- 

 rømte Theolog al-Gazzali (-J- 505 H.), ved sine voluminøse Ar- 

 bejder, navnlig et Hovedværk Ihya el-Ol um o: « Viden- 

 skabernes Gjenopvækkelsen , der næsten er hævet til 

 kanonisk Anseelse i Orientens Theologi, men, for det meste 

 overfyldt med rituale Bestemmelser og de disse bekræftende 

 Traditioner, kun har et for Occidentens Videnskab temmelig 

 indskrænket videnskabeligt Værd, at bringe et i alle Fuger fast- 

 bygget theologisk System ud af Islams oprindelige rationelle 

 Simpelhed; paa dette Standpunkt er da den sunnitiske Lære 

 bleven staaende lige til vor Tid uden nogensomhelst rimelig 

 Udsigt til nogen Reform, der neppe vil kunne frembringes hos 

 Orientens for dybt sunkne Befolkning undtagen ved europæisk 

 Civilisations Indflvdelse. 



