167 



heller kunne betegnes som noget Enestaaende. Hvor sandt 

 det endog i Almindelighed er, at Tyrkernes Sæder og Skikke 

 i mangfoldige lletninger lade sig udlede fra Islams Bud og 

 Forskrifter, har dog Heglen flere Undtagelser, idet der indtil 

 den nyeste Tid baade hos Tyrkerne i Asien og hos dem i Eu- 

 ropa ogsaa lader sig paavise andre Spor fra deres ældgamle 

 Nomadeliv, der gjennem Aarhundreder bleve bevarede. Om 

 Tyrkerne paa Krim — eller den Befolkning, der i Europa gjerne 

 pleier at nævnes som Tatarer^) — finder man anført, at da de 

 i Aaret 1769, under Tyrkiels første Krig mod Keiserinde Ca- 

 tharina II, gjorde deres sidste Indbrud i det sydlige Rusland, 

 som de i Aarhundreder saa mangfoldige Gange havde hærjet, 

 og endnu denne Gang af Khanen Krim-Girai førtes fiirsindstyve 

 Mile frem, saaes de som deres Nationalkost at nyde Kjød, som 

 de havde redet mørt under Sadlerne paa samme Maade, som Am- 

 mianus iMarcellinus allerede veed at berette dette om de tyrkiske 

 Hunner-). Under den samme Krig (1769 — 1774) kunde man i 

 Bladenes Efterretninger fra Konstantinopel læse, at ogsaa "Hun- 

 dene« vare blevne sendte i Krigen, en Angivelse, som de la 

 Barre Duparcq har ment at kunne forklare som en Misfor- 

 staaelse^), for saa vidt nemlig Muhammed II, da han i Aaret 

 1451 reducerede sin store Stald- og Jagtetat og af den kun be- 

 holdt hundrede Hundevogtere ("Segban«) og Falkonerere, lod de 



') Die am kaspischen und schwarzen Meere wohnenden Volker turkischer 

 Abkunft, welche man gemeinlich nach russischer Autoritat Tataren 

 nennt, wollen selbst nicht ånders als Turken genannt seyn; ihre Briider 

 in Constantinopel dagegen schåmen sich dieses Namens und legen sich 

 den Ehrennamen Osmanen bei, wåhrend das Abendland geråde sie 

 vorzugsweise Turken zu nennen gewohnt ist. v. d. Gabelentz, Ueber 

 den Namen: Turken, i Zeitschrift fur die Kunde des Morgenlandes. 

 Zweiter Band (Gottingeu. 1839.), S. 73. 



') J.V.Hammer, Geschichte des osmanischen Reiches. VIII, 332. — Semi- 

 cruda cujusvis pecoris carne vescuntur, quam inter femora et equorum 

 terga subsertam fotu calefaciunt brevi. Ammian. Marcellin. XXXI, 2. 



^) Les Chiens de Guerre. Etude historique par Éd. de la Barre Duparcq. 

 Paris. 1869. p. 140. 



