171 



lah og hu. Skuespillet, der i Førstningen kunde friste til Latter, 

 har tilsidsl noget Hædselsluldt, indtil Dervisclierne, hvis Ansigter 

 vise konvulsiviske Fordreininger, belagne af Sved og Udmattelse, 

 nogle næsten daanende, paa et givet Tegn af Scheiken pludselig 

 standse med den hele Raaben. Paa samme iNIaade, som Hammer 

 har villet udlede Halvmaanen i Osmanernes Vaaben af en Tradi- 

 tion fra det gamle Byzants, har han ogsaa villet tillægge det 

 Skuespil, der opføres af lUifaiterne , en hellensk Oprindelse. 

 '•Ligesom« — saaledes lyde hans Ord — "den i de samo- 

 thraciske Mysterier opførte Sphærernes Dands har holdt sig til 

 den Dag i Dag i Mevlevi-Dervischernes langsomme Kredsdands, 

 hvor Enhver bevæger sig om sit eget Midtpunkt, og Alle om 

 den i Midtpunktet staaende Scheik , saaledes lader sig i den 

 heftige, regelmæssig frem og tilbage eller til Siderne gaaende 

 Bevægelse i Hufai-Dervischernes Dands den gamle Knismos 

 eller Dandsen ved Thesmophoriernes Fest ikke miskjendc '). 

 I den samme Uetning gaaer, om endog i Resultatet forskjellig, 

 den af en udmærket nyere Forfatter udtalte Mening. J. G. Hahn, 

 Forfatteren til «Albanesische Studien", der ogsaa har den Opfat- 

 telse , at oen gammel Naturkultus hos de hylende Dervischer 

 paa en høist forunderlig Maade har føiet sig til Islams Mono- 

 theisme», udtaler sig nærmere herom saaledes: «Vi betragte 

 disse lige indtil Nutiden naaende Rester af den gamle Cybele- 

 dyrkelse som et af de mærkeligste Phænomener i Kulturhistorien, 

 thi at Hylernes Tjeneste har saa langt tilbagegaaende Rødder, 

 det turde vel neppe betvivles af INogen , der har belraadt deres 

 med Kjedeltrommer og Pineredskaber smykkede Moskee i Scutari, 

 ved Randen af Europa, og som her har bivaanet deres Guds- 

 tjeneste. Sekten skal have en Litteratur, der ikke er uden Be- 

 tydning, og en nærmere Undersøgelse af denne kunde vel være 

 af høi videnskabelig interesse. Men dog turde den langt over- 

 gaaes af selve Sektens Historie, thi en saadan vilde ikke blot 



*) J. V. Hammer, Constantinopolis und der Bosporos. II, 326. 



