172 



have al give Oplysning om de Omstændigheder, der have muh'g- 

 gjort Cybeletjenestens Vedligeholdelse i Asien under Kristen- 

 dommens lange Herredømme, men den maatle ogsaa besvare 

 det Spørgsmaal, paa hvilken Maade del er lykkedes deres Tje- 

 neste at kunne formæle sig med Islam »*). Der gives imidlertid 

 et andet Udgangspunkt, der vistnok snarere kan lede til Spørgs- 

 maalets Besvarelse. Til de forskjelllge i Asien endnu hjemme- 

 havende Forgreninger af den tyrkiske Stamme høre ogsaa Ja- 

 kulerne. De boe paa begge Sider af Lenafloden lige indtil Kysten 

 af det nordlige lishav og have mod Øst udbredt sig til Kolyma- 

 floden, medens de mod Vest naae *til Samojederne. De ere 

 egentlig et nomadisk Hyrdefolk, hvis fornemste Rigdom bestaaer 

 i Mængden af Heste og Hornkvæg, men ogsaa de pleie om 

 Vinteren at opholde sig i de saakaldte BJurter», større Hytter, 

 der opføres af lette Bjelker, udenpaa belagte med Leer og Græs- 

 tørv, indeni behængte med deres Vaaben. Skjønt Jakuternes 

 Sprog, der er blevet betegnet som "de tyrkiske Sprogs Sanskrit", 

 af alle tyrkiske Folks skal have holdt sig paa det ældste Ud- 

 viklingstrin, skal dog i sproglig Henseende Forskjellen mellem 

 dem og de osmaniske Tyrker ikke være saa stor, som det efter 

 den store Afstand kunde formodes-), selv om det muligt er noget 

 overdrevent, naar det siges, at en Osmaner fra Konstantinopel 

 med Lethed kan gjøre sig forstaaelig for en Jakul ved Lena- 

 floden. I reUgiøs Henseende have Jakuterne aldeles ikke fulgt 

 Osmanerne, for dem er der ikke blevet Spørgsmaal om nogen 



') Hahn, Reise von Belgrad nach Saloniki, i Denkschriften der kaiserlichen 

 Akademie der Wissenschaften. Philosophisch-historische Classe. Elfter 

 Band (Wien. 1861.), S. 46. Hahn har havt en Forgænger i Henri Mathieu 

 (La Turquie et ses différents peuples. Paris. 1857. II, 201), for saa vidt 

 denne allerede skriver: »Qui ne retrouve ici la tradition des dactjles, et 

 une imitation des hurlements poussés par ces ministres de Cybéle pour 

 empéclier que les cris de Jupiter enfant ne parvinssent jusqu'aux oreilles 

 de Saturne, qui l'aurait devoré?« 



^) Jvnfr. Arno Grimm, Ueber die Stellung, Bedeutung und einige Eigen- 

 thumlichkeiten der osmanischen Sprache. Ralibor. 1877. 4°. S. 5. 



