173 



Overgang lil Islam, men de slaae endnu i Virkeligheden i religiøs 

 Henseende paa det samme Standpunkt som den samojediske 

 Stamme eller de finske Ostjaker*). Oj^saa de have særegne 

 i'Jiirter«, hvor Schamaner, der hos dem slaae i høi Anseelse, 

 optræde med deres Troldlrommer og øvrige Kunster, og om 

 den i disse Egne herskende Schamanisme har Castrén endnu 

 seet sig i Stand til at indsamle adskillige nye Oplysninger. 

 Man kan saaledes hos ham ogsaa finde meddeelt el Øjenvidnes 

 Skildring af en Gudstjeneste i en ostjakisk »Jurte", hvor Kvin- 

 derne holdles skjulte bag et Forhæng, men Mændene, efter at 

 have hilset Gudebilledet, stillede sig i Kækker i Rummet og 

 begyndte en Hylen, der i lang Tid gjenloges, indtil den pludselig 

 paa een Gang ophørte. Om disse Hylere meldes saaledes: 

 "Schamanen slog sine två sabler mol hvarandra och nu begynte 

 de alla på en gang at på hans kommando ropa »hai" i olikar- 

 tade toner, hvarvid de tillika lålo kroppen gora en gungande 

 rorelse ifrån den ena sidan till den andra. An foljde delta 

 rop efter långa pauser, an åler ganska tålt och hastigt, och vid 

 hvarje upprepning af «hai» bojde de sig turvis ål boger och 

 vensier. — Ostjakernes rop och gungande rorelser fortforo vid 

 pass en timme, månnerne råkade derigeoom i allt håftigare 

 exstas och kommo slutligen derhån, all jag icke ulan fasa kunde 

 se på deras anlelen»-). Det var ikke faldet i Castréns Lod at 

 gjæste Scutari, men for Enhver, som der har betragtet og hørt 

 «de hylende Dervischer« , vil Ligheden mellem deres Optræden 

 og Gudstjenesten i "Jurten« i Norden ikke let være miskjendelig. 

 Naar de tyrkiske Osmaner kunne antages at have medført nogle 



1) Reise des kaiserlich-russischen FloUen-Lieutenant Ferdinand v. Wrangel 

 langs den Nordkusten von Sibirien und auf dem Eismeere in den Jahren 

 1820 bis 1821. Herausgegeben nebst einem Vorwort von C. Ritter. 

 Berlin. 1839. I, 152. 



^) Castréns Ethnologiska Forelåsningar ofver aitaiska folken. Helsingfors. 

 1857. S. 120. 



