118 



Hovedsætninger til en sammenhængende og let overskuelig 

 Kjæde. Som Exempler herpaa behøve vi blot at henvise til 

 hans forskjellige Afhandlinger om Sjælen, af hvilke den ene, 

 rigtignok med Forskjel i kortere eller længere Udvikling, væsent- 

 lig kun gjentager den andens Indhold; det samme Forhold fmde 

 vi ligeledes mellem hans store systematiske Værk «as-Schefd»^ 

 der bevares i det Bodleyanske Bibliothek, det af os her analy- 

 serede Værk »Risålet ul-mahdai wal-me'ådin , hvad enten vi 

 have at betragte det som et oprindeligt Udkast til hint større 

 eller en Sammentrækning heraf, og endelig det seneste Kom- 

 pendium iial-nedjdtn, der er os bevaret som Tillæg til Romer- 

 udgaven af hans Kanon. Han besidder i samme Grad Fær- 

 dighed til at tumle med det arabiske Sprogs vanskeligste Stil- 

 former, saadanne som paa en passende Maade kun høre hjemme 

 i Haririske Noveller, som til at føre et stringent og roligt filo- 

 sofisk Foredrag. Denne sin Veltalenheds Prøver giver han især 

 til bedste i de forskjellige Dedikationer af sine Smaaskrifter til 

 sine høje Velyndere, og, skjøndt vi ofte heri finde de mest 

 forskruede Billeder, en orientalsk Stil kan frembringe, og som 

 heldigvis ere almindeligere i det Persiske, et Sprog han for- 

 øvrigt ogsaa har benyttet, end i det Arabiske, kunne vi dog 

 i al Fald gjenkjende den samme Aand og Personlighed, plaget 

 af ydre Tidsforhold og aabenbarende os sit inderste ved et Ud- 

 brud af længe tilbageholdte Kvaler. Men hvorledes skulle vi 

 vel være i Stand til at bringe under samme Synspunkt saadanne 

 Smaaskrifter som det i det foregaaende nævnte »Neyruziah>y? 

 Kunne vi tænke os, at den samme Aand, der har hævet sig til 

 at fornægte enhver materiel Opfattelse af Koranens Beskrivelse 

 af Paradis og Helvede, har kunnet nedværdige sig til at efter- 

 vise en mystisk Betydning af enkelte løsrevne Bogstaver, der 

 findes stillede i Begyndelsen af nogle Koransurer, og hvis sande 

 Forklaring er gaaet tabt for os med Traditionen? At en For- 

 fatter som Avicenn^ i sin Afhandling om « Skæbnen« (Risålet- 



