119 



ul-Qadrii')^) kun giver os en resultatløs dialektisk Allegori, 

 affattet i et næsten exempelløst forskruet Sprog, maa visselig 

 ogsaa forekomme os betænkeligt. Have vi her uægte Skrifter, 

 der ere forherligede med Avicennas Navn? — da begge de her 

 anførte findes i de ældste Haandskrifter, er denne Mening kun lidet 

 sandsynlig — ere de hans tidligste Ungdomsforsøg? eller skulde 

 fortvivlede Tidsforhold og ydre Omstændigheder have tvunget ham 

 til at friste for en vis Tid sin Tilværelse ved lignende Midler? 

 Den os for Øjeblikket rimeligst forekommende Forklaring er des- 

 værre, at Avicenna i en tidligere Periode af sit Liv med usvækket 

 og ungdommelig Kraft har efter aristoteliske Skrifter dannet 

 sig en Livsanskuelse, men at han i sin senere Virksomhed, 

 svækket og tilintetgjort af den orientalske Despotismes kvælende 

 Dunstkreds , efterhaanden er gledet over i en tom Mysticisme, 

 hvis Fraseologi bestandig mere og mere bliver afpasset efter 

 KotMten. Idet han saaledes selv var at anse som Grundlægger 

 af den hele orientalske Filosofi eller mystiske Retning, vilde 

 hermed den ofte hævdede Forskjel bortfalde mellem de ældre 

 arabiske Peripatetikere og den senere Skole. Vi have imidlertid 

 her Spørgsmaal, hvis Besvarelse for at erholde videnskabeUg 

 Værd udkræver en nøjagtigere Undersøgelse af samtlige Værker 

 efter Indhold og kronologisk Rækkefølge, og da kan have sin 

 Interesse ogsaa udenfor den arabiske Litteraturs Omraade, 



>) V. Cat. codd. orient. Bibi. Acad. Lugdun. Bat. t. IH, p. 329, 11° (Cod. 

 fol. 79 V. 1.5 — fol. 85 r.); det angives skrevet paa hans Flugt til Ispahan, 

 der indtraf efter Shems-ed-dawlahs Død 412 H. 



Oversigt over å. K. D. Vidensk. Selsk. Forhandl. 1881. 



