36 J. L. Ussine. 
påa de gamle græske Billeder hæver sig med sin halve Krop 
op over Jorden, saaledes se vi ogsaa her et kvindeligt Væsen 
rejse sig over Bjerget. Hendes Hoved er desværre tabt. Hun 
holder en Fakkel i hver Arm. Petersen slutter deraf, at det 
maatte være Maanen eller Natten. Han havde tænkt paa, om 
de tre Figurer kunde forestille Himmelen, Jorden og Havet; 
men ogsaa dette finder han umuligt, og han ender med at 
opgive Evret. Den der har gjort dette Relief, synes ham at 
være en Idiot, som ved Omdannelsen af sit Forbillede har 
frembragt noget meningløst, hvilket særlig skal vise sig ved at 
Havguden ikke er nøgen, men har faaet et Draperi. Dette 
viser, mener han (S. 175), at to forskellige Figurer her ere 
sammenarbejdede til een. Her skulde være foregaaet en 
»Contaminatio" af samme Art som den, visse Filologer mene 
at opdage hos Plautus. Lad os dog ikke være saa strænge 
mod Kunstneren, fordi vi ikke kunne være helt enige med 
ham. Ganske tankeløst har han vel ikke handlet; Havguden 
spiler sin Kappe ud for at Vinden kan drive ham frem. Men 
deri måa jeg give Petersen Ret, at hverken Maanen eller 
Natten danner nogen rimelig Modsætning til Havet. Ville vi 
forstaa Kompositionen, bør vi ikke gaa ud fra den øverste Del 
af Billedet, der er forskellig i de to foreliggende Billeder, men 
fra den nederste, der er fælles og altsaa utvivlsomt har tilhørt 
Originalen. Her finde vi i Feltet til venstre hverken Nat eller 
Maane; men i det ferske, rindende Vand have vi en fuldt for- 
staaelig Modsætning til det stormfulde Salthav paa den anden Side. 
Oven over Floden se vi Bjerget, ved hvis Fod Kilderne samle sig. 
Dette betegnes ikke blot ved den ovenfor omtalte Jordformation, 
men personificeres ogsaa ved en kvindelig Skikkelse med Fakler. 
Man havde maaske ventet en mandlig Bjerggud, fordi Bjer- 
genes Navne pleje at være Hankøn; men Idabjerget er Hunkøn, 
og hos Romerne er dette Tilfældet netop med de største og 
mægtigste af alle, Pyrenæerne og Alperne. Og Romerne brugte 
20 
