gi 
Ara Pacis Augustæ. BM 
disse Navne ikke blot i Flertallet, men ogsaa i Enkeltallet?, 
saa at der ikke er noget i Vejen for at Personifikationen kan 
blive en Kvinde. Men hvorfor har hun Fakler i Hænderne? 
Den der har set den opgaaende eller nedgaaende Sols Straaler 
paa de snedækte Tinder, vil ikke være i Forlegenhed med 
Svaret. Det er det saakaldte ,Alpengluhen". Det forekommer 
mig, at Kunstneren har givet os en ganske sindrig Fremstil- 
ling af Alperne. Og tænke vi saa paa de store norditalienske 
Søer ved deres Fod, og paa den mægtige Poflod, der strækker 
sig langs med hele Bjærgkæden og danner Forgrunden for 
den, set fra Italien af, bliver Billedet endnu mere træffende. 
Naar man nu har Havet paa den ene Side og Alperne 
påa den anden, kan man ikke tvivle paa at den kvindelige 
Skikkelse, som sidder midt imellem dem begge, måaa være 
Italia. Det er jo saaledes, at Polybius og senere Mela og 
Plinius og alle andre bestemme Italiens Grænser. Og hvor 
passende er ikke dette Land, som alle Romere beundrede og 
elskede som deres Fædreland, karakteriseret ved den skønne 
moderlige Gudinde paa det foreliggende Kunstværk! Man kender 
Vergils begejstrede Lovtale i Georgica II, 136 ff. 
Sed neque Medorum silvae, ditissima terra, 
Nec pulcher Ganges atque auro turbidus Hermus 
Laudibus Italiæ. certant, 
0. s. V. indtil han v. 173 slutter med disse Ord: 
Salve magna parens frugum, Saturnia tellus, 
Magna virum. 
Man husker, hvorledes Plinius endnu overbyder Digteren i 
sin Lovtale, som han begynder med at kalde Italien ,omnium 
terrarum alumna eadem ac parens” (Hist. nat. IM, 39). Og 
her se vi hende sidde med to trivelige Børn paa Skødet om- 
givet af den frugtbare Naturs Rigdom. Men hvad der særlig 
1) Se Ovid. Art. III, 150: quot in Alpe ferae. Lucan. I, 688: Nunc et 
super Alpis nubiferae collis atque aeriam Pyrenen abripimur. 
21 
