Om Arvelighed i Samfund og i rene Linier. 941 
håndelsevis upptrædt i något filt, blifvit observerade, tillvara- 
des sv 
Denne Opfattelse — der unægtelig ikke motiveres nærmere 
påa det anførte Sted, falder ganske i Traad med Huco pe 
VRiEs's Mutationslære. Jeg skal ikke afgøre, hvorvidt Dyrknings- 
forsøgene i Svalbf kunne siges virkelig at bevise Forekomst af 
Mutationer — saaledes som DE Vries's Kulturer synes mig at 
gøre det — men herom er der ej heller Spørgsmaal nu. Jeg 
ønsker kun at fremdrage Svalåof-Institutionen, fordi den i en 
længere Aarrække har arbejdet med stræng Gennemførelse af 
det Vinmorin'ske Princip! og derfor ogsaa har naaet Resultater, 
der — ganske fraset deres øvrige Interesse — ere en meget 
værdifuld Støtte for min nedenfor fremsatte Opfattelse af de 
GaLton-PEarson'ske Loves Natur. Jeg nærer da ej heller 
nogen Tvivl om, at de følgende Udviklinger ville faa ubetinget 
Tilslutning fra Svaléf-Forskernes Side; paa bedste Maade 
supplere Erfaringerne fra Svaldf og mine Undersøgelser hin- 
anden. 
I Svaldf er det, som nævnt, særlig de ,botaniske« Karak- 
terer, der bedømmes; mine Undersøgelser gælde ,kke-botanisket 
Karakterer og jeg har bedømt dem med et tildels meget stort 
Talmateriale. Just derved er jeg i Stand til at bringe mine 
Undersøgelser i den nøjeste Rapport til de Garton-PEarson'ske 
Forskninger, hvad der slet ikke kan gøres med Svålåfs Mate- 
riale og, som bekendt, ej heller paa nogen fyldestgørende 
Maade er sket — eller kan ske — med HuGo De Vries's be- 
rømte Mutations-Forsøg. 
Dette er da min Opgave her: ved Undersøgelser efter 
Garton's og PEarson's Mønster, men med Benyttelse af Vinmo- 
1 VILMORIN's fortræffelige Motivering — allerede i 1850 — af den in- 
dividuelle Afkomshedømmelses Nødvendighed og hans ubestridelige Prio- 
ritet gør det berettiget at knytte hans Navn til Sagen. Iøvrigt har Svalåf- 
Institutionen utvivlsomt ganske selvstændigt begyndt at arbejde efter 
dette Princip. 
