Om Årvelighed i Samfund og i rene Linier. 989 
udtrykkes i Tal, Maal og Vægt. Og her, hvor Type-Forskellig- 
hederne ved Sammenligning mellem Individ og Individ oftest 
slet ikke kan skelnes fra Udslag af svingende Afvigelighed, 
har da selvfølgelig den Opfattelse haft sin faste Borg, at et 
Udvalg af afvigende Individer — Plus- eller Minus-Varianter 
— kan forskyde selve den Type, hvortil Individerne høre. 
Det er øjensynlig ud fra denne Opfattelse, at Biometrikerne, 
særlig repræsenterede ved Wernon og Pearson, ere utilbøjelige 
til at anerkende Mutationers Existens som andet og mere end 
individuel, svingende Variation. Thi med denne Opfattelse 
som Grundlag og efter de hidtil foreliggende statistiske Er- 
faringer om Arvelighed i Samfund, syntes Mutationer i alt 
Fald ikke at være nogen Nødvendighed for Udviklingslæren. 
Det synes ifølge mine foreliggende Resultater, at Grundlaget 
for de Galton-Pearson'ske Love, Forholdet mellem Ophav og 
Afkom, er et noget andet, end man har været tilbøjelig til at 
antage. Den personlige Beskaffenhed hos Ophavet, være sig 
det direkte Ophav eller de nærmest forudgaaende Slægtled, har 
— i mit Materiale — 7ngen Indflydelse paa Afkommets gennem- 
snitlige Karakter. Men det er ,,Liniensf Type, der bestemmer 
Individernes gennemsnitlige Karakter, selvfølgelig i Samvirken 
med de ydre Kaars Indflydelse paa det givne Sted og i det 
givne Aar. ,Linienf er for saa vidt ,v6llig konstant und 
håchst variabelt, som Huco DE VRrRIEs saa betegnende — kun 
tilsyneladende paradoxalt — har udtrykt et tilsvarende For- 
hold (Die Mutationstheorie, Bd. I, S. 97). 
Med denne Udtalelse skal det selvfølgelig ikke være sagt, 
at de rene Linter ere absolut konstante. 
For det første er der jo den Mulighed, at Selektion af 
individuelle Varianter i lange Tidsrum dog maaske kunde for- 
skyde en Linies Type. Intet positivt taler dog herfor — og Bio- 
metrikernes Angivelser gælde, som oftere anført, Samfund, 
der ikke ere analyserede m. H. til rene Linier.  Bevisbyrden 
55 
