Egil Skallagrimsson og Erik Blodøkse. 997 
eller ej. Bagefter besøgte Egil jo ogsaa Adelsten. Bortset 
fra Sejd-Motivet er der i Sagaens Fremstilling intet som helst 
urimeligt eller usandsynligt; i Sagaen er det hele fortræffelig 
motiveret. Hvorvidt det omtalte Forbud er historisk, kan ikke 
bestemt siges, heller ikke benægtes. At man paa Island (eller 
at Egil) ingen Efterretninger fik fra Norge Efteraaret 935, 
deri er intet mærkeligt; den Slags skete ofte nok. 
Saa fortæller Sagaen videre om Egil i York. Han opsøgte 
sin Ven Årinbjérn og fortalte ham, hvorledes det stod til. 
Denne fulgte ham straks til Kong Erik for at han skulde ,bringe 
ham sit Hoved og omfavne hans Fod”, men Arinbjårn vilde 
tale hans Sag — hvilket skete. Erik ytrede først, at Egil, 
efter alt hvad der var gaaet forud, ikke kunde vente nogen 
Skaansel; Gunnhild var endnu fjendtligere og bitrere stemt. 
Erik gav ham Lov til at leve Natten over, men Årinbjårn 
skulde bringe ham Egil Dagen efter. Arinbjårn mærkede, at 
Kongen til Slutning blev noget forsonligere, og nu opfordrede 
han Egil til at digte et Lovkvad om Erik. ,Det skal jeg prøve, 
siden du ønsker det, men jeg har ikke tænkt mig at ville 
digte et Lovkvad om Kong Erik", var Egils Svar. Det gik 
langsomt og trægt nok i Førstningen — en Svale satte sig 
udenfor hans Vindue og kvidrede uafladelig og forstyrrede 
ham — atter et Træk af Folketraditionens Skabning; AÅrin- 
bjorn satte sig da ved Vinduet, og nu kunde Egil digte 
sit Kvad, saa at han kunde det udenad om Morgenen. 
Dagen efter, da Arinbjårn kom med Egil for Kongen, frem- 
sagde Erik sit Digt og fik Lyd, hvorpaa Erik skænkede ham 
Livet. 
Bortset fra Folkedigtningens Svalemotiv, der dels bunder i 
Egils egen naturlige Sindsuro, dels i Troen paa Gunnhilds 
Trolddom og Ondskab, er hele Fortællingen om Egils Møde 
med Erik Blodøkse saa naturlig i og for sig, at man vanskelig 
skal kunne finde noget at udsætte paa den. Selve Skildringen 
som saadan er et anerkendt Mesterstykke. 
3 
