304 FinNnur JØNSSON. 
almindelig Udtalelse. Det er mig næsten uforstaaeligt, hvor- 
ledes man kan opfatte den som et Bevis — endogsaa et ,utve- 
tydigt€ Bevis — for at Egil havde været i Norge og var lige 
kommen derfra. Med Egils Rejserute har dette Udtryk over- 
hovedet intet som helst at gøre, selv ikke med Fastholdelse 
af Læsemaaden frétt. 
Der er endnu et Par Udtryk, som maa tages i Betragtning 
og som med stor Styrke er bleven fremhævede. Jeg vil vende 
tilbage til dem, idet jeg først vil undersøge, hvad Egils egne 
andre Digte oplyser os om Forholdet mellem Erik og Egil 
til den Tid, da Hovedløsningen blev til. Dette er ikke blevet 
taget tilstrækkelig i Betragtning. 
I Digtet om Vennen AÅrinbjårn, fra omtr. 962, altsaa saa 
længe efter, at Egil med Ro kunde overse tidligere Tider og 
Forhold, siger han (V.3): ,Jeg havde fordums paadraget mig 
Ynglinge-Sønnens, den mægtige Konges, Vrede; jeg satte min 
Djærvhedshat paa mit mørke Hoved og besøgte Hersen£ (5: 
Arinbjårn), (V. 4) ,dér hvor Fyrsten med Skrækkehjælmen 
sad og styrede sit Land (?, Teksten usikker) i Jorvikf, (V. 5) 
,det Skin, der udstraalede fra Eriks Øjenbrynsmaane (5: Øjnene), 
var ikke trygt eller frygtløst at skue, da Kongens Øjne (atter 
omskrevet) udskød frygtindgydende Straaler”, (V.6) ,dog vovede 
jeg at fremføre mit Digt, saa at alle hørte derpaaf; i de føl- 
gende Vers (7—8) omtaler Egil Digterlønnen — der bestod i 
hans Hoved —, og han nævner sit Digt ved Navn: Hofudlausn; 
i V.9—10 fremhæver han med stor Styrke Arinbjørns Bistand 
ved den Lejlighed; særlig maa fremhæves Ordene: ,han som 
alene hævede mig fra, d.v.s. befriede mig for, Kongens Had 
(Fjendskab; fjén)", og det er for den udmærkede Bistand, Egil 
sender Vennen sin Tak i et skønt Kvad (V. 12). 
Heraf fremgaar med saa ønskelig en Klarhed som muligt, 
at da Egil besøgte Erik i Jorvik, bestod der et bittert Fjend- 
skab imellem dem, som kun bilagdes ved Arinbjårns dristige 
Bistand og Egils Kvad. Og dette er i den nøjagtigste Over- 
10 
