308 Finnur Jønsson. 
bestemteste. Hvis Erik har ,imdbudt" Egil, saa forudsætter 
det en -saa forsonlig Stemning, at Egil ikke behøvede nogen 
»Hovedløsning". Og hvorfor i al Verden skulde Erik ,ind- 
byde" Egil, der sad oppe paa Island, til sig, medmindre det 
havde været for at lokke ham i en Fælde? Men derom er 
der næppe Tale. Nej, skal Ordene forstaas saaledes, maa de 
bero paa noget os ganske ubekendt, og det ligger da nærmest 
at tænke paa Udtalelser af Erik Dagen før, som Sagaen ikke 
kender. I alle Tilfælde er Ordene højst mærkelige, men om 
en Indbydelse til Egil, der af kronologiske Grunde maatte være 
naaet ham allerede Vinteren eller Efteraaret efter Eriks Flugt 
fra Norge, kan der umulig være Tale. 
Formelt kan Ordene: budumk hilmi(r) lpå opfattes paa tre 
Maader; den første er den allerede nævnte, hvorefter budumk 
er — baud mér, hilmir Subj. og lpå Obj. Dernæst kan hilmør 
være Vokativ; og for det tredje har vi Læsemaaden hølmi; 
denne er i og for sig mærkelig, da %w/mir som Nom. er lettest 
forstaaeligt for den umiddelbare Opfattelse; og den bliver 
dobbelt mærkelig ved, at den findes i to zkke sammenhørende 
Hdskrr. Tager vi Hensyn til denne Læsemaade, maa budumk 
opfattes anderledes, men paa samme Maade som i det andet 
Tilfælde (hilmir Voc.), nemlig som ensbetydende med baud 
mik og baud som 1. Pers.; da bliver /pøé Dativ. Det hele betyder 
da: ,jeg bød mig Fyrsten ved en (selvtagen) Indbydelsef, 
d. v.s. omtrent det samme som: ,frivillig er jeg kommen for 
at overgive mig i Kongens Magt"; til denne Tanke slutter 
anden Linje sig ganske fortræffelig. Denne Udtryksmaade er 
temmelig sjælden, men en fuldstændig Analogi haves f. Eks. i 
heim hétumk på pjodkonungi ao: (ek) hét mik på osv., ,jeg 
lovede mig da tilf osv. 
Af disse tre Forklaringer kan der kun være Tale om den 
1. og 3.; jeg tilstaar, at denne sidste er overmaade tiltalende. 
Den bestyrker da de andre Strofers Antydninger af Egils Hen- 
sigt med sin Rejse. 
14 
