474 C. CHRISTIANSEN. 
Spor af den samme Tankegang, hvis Udslag vi senere faa saa 
fyldigt at se i den saakaldte Naturfilosofi. 
Inden jeg gaar videre, vil jeg kort omtale Kants Forhold 
til Naturvidenskaberne. At han var særdeles vel bekendt 
med Newtons Arbejder og har gjort et grundigt og fuldt for- 
staaende Studium af disse se vi af hans ,,Allgemeine Natur- 
geschichte und Theorie des Himmels oder Versuch von der 
Verfassung und dem mechanischen Ursprunge des ganzen 
Weltgebåudes nach Newtonischen Grundsåtzen abgehandelt” 
(1755), som viser at han i den Grad har tilegnet sig Grund- 
tankerne i Astronomien, at han endog har beregnet flere 
astronomiske Konstanter, som virkelig langt senere ved 
Observation ere fundne som han har forudseet. Vil man 
have det virkelige Udgangspunkt for Kants Theorie des Him- 
mels, måa man dog gaa længere tilbage end til Newton. 
Forbilledet for den finde vi hos Descartes, navnlig da i hans 
»Principia philosophiæf, 1644, Descartes vil i dette Værk op- 
bygge Verden af rent geometriske Elementer. For at opnaa 
dette gaar han ud fra, at Rum og Legeme ere identiske, 
derfor er et tomt Rum umuligt og derfor er der ingen kvali- 
tativ Forskel mellem Legemerne; at de for os synes forskel- 
lige ligger kun i, at de bestaa af Dele, der have forskellig 
Form, Størrelse og Bevægelse. Paa mere eller mindre kunstig 
Maade lykkes det ham nu ud fra disse muligst simple For- 
udsætninger at forklare de vigtigste Fænomener, Naturen 
frembyder, som Solsystemets Bygning, Stoffernes Tilstands- 
former, Tyngden, Varmen, Magnetismen og Elektriciteten. 
Men fremfor alt bygger Kant selvfølgelig paa Newtons 
Principia philosophiæ naturalis mathematica, 1687. Newton 
har jo det store Fortrin for Descartes, at han bygger paa de 
klart erkendte mekaniske Grundlove, medens man i hvert Fald 
paa enkelte Punkter fristes til at betragte Descartes som 
staaende paa et barnligt Standpunkt f. Eks. i hans Love for 
Stødet, der egentlig ere Grundvolden for hele hans Udvikling. 
2 
