H. C. Ørsted som Naturfilosof. 475 
Vel antager Newton, at Legemerne ere kvantitativt forskellige, 
men han antyder dog Muligheden af, at Legemernes sidste 
Dele kunne være ensartede. Tilbage bliver dog altid hos 
Newton Modsætningen mellem det fyldte og det tomme Rum. 
Det der tilsyneladende skarpt adskiller Newton fra Descartes 
er, at Newton med den almindelige Tiltrækning indfører en 
qualitas occulta; i Virkeligheden er denne Forskel kun til- 
syneladende. Tiltrækningen er hos Newton kun et Udtryk 
for en Naturlov; at denne maa være Resultatet af Bevægelser 
i det mellemliggende Rum anser Newton i hvert Fald for 
sandsynligt. 
I Løbet af det attende Aarhundrede arbejdede Astronomer 
og Matematikere videre paa at udvikle Læren om den alminde- 
lige Tiltrækning, og det Held, som stadig fulgte dem heri, 
havde til Følge, at man søgte at anvende den samme Be- 
tragtningsmaade paa andre Naturkræfter. Man fik saaledes 
efterhaanden en Følelse af, at det i Grunden var ganske 
naturligt at antage, at Legemerne umiddelbart virke paa hin- 
anden gennem det tomme Rum. 
Uder disse Omstændigheder er det forstaaeligt, at Kant i 
sin Theorie des Himmels gaar ud fra, at Materien, hvoraf 
Himmellegemerne ere dannede, fra først af var udbredt ligelig 
over hele Rummet. Denne Materie bestod af smaa Dele, 
som vare forskellige indbyrdes og navnlig adskilte sig ved 
Vægtfylden. De vare oprindelig i Hvile, men denne Hvile 
varede kun et Øjeblik. Nu begynde tiltrækkende og frastø- 
dende Kræfter at virke imellem dem, og disse Kræfter er det, 
der tilsidst frembringe de Former og Bevægelser som nu 
iagttages hos Himmellegemerne. 
I Kants ,,Metaphysische Anfangsgrinde der Naturwissen- 
schaft"(1785) er Synspunktet væsentlig det samme. Han tillægger 
der Materien tiltrækkende og frastødende Kræfter, Materien 
selv defineres som det bevægelige i Rummet, dens Mængde 
kan kun bestemmes ved dens Bevægelsesmængde, idet to 
3 
