H, C. Ørsted som Naturfilosof. 489 
Om Lyset mener han, at det, ligesom Varmen, opstaar, 
naar Electriciteterne forene sig, Lysets Forplantning sker ved 
»dynamiske Undulationer", hvorved han forstaar den uaf- 
brudte Afveksling i de elektriske Kræfter. Om denne Opfat- 
telse siger han, at den staar imellem Vibrationsteorien, som 
Huygens og Euler have fremsat, og Newtons Emanationsteori, 
påa samme Maade som dynamisk Varmeteori staar imellem 
den ældre mekaniske og den nyere kemiske Opfattelse af 
Varmen. Han tilføjer, at Schelling i sim Weltseele har aner- 
kendt Muligheden af en saadan Opfattelse. 
At Ørsted var meget optaget af -Spørgsmaalet om en 
Sammenhæng mellem Elektricitet og Magnetisme fremgaar 
endelig af Afsnittet om Magnetismen S.240—251. Han op- 
regner her de forskellige Analogier og fremhæver, at Ritter 
mener at have paavist, at Jernets Plads i den elektriske 
Række forandres ved Magnetismen. En tilfredsstillende Be- 
svarelse af Spørgsmaalet kunde dog ikke udledes af den Tids 
Viden, det maatte ske ad helt andre Veje. 
Til sin elektriske Lysteori er Ørsted to Gange kommet 
tilbage. Først i Oversigterne 1815—16 p.16—19. Efter en 
Gengivelse af de ovenfor efter ,,Ansichten” fremstillede Betragt- 
ninger hedder det: 
»Efter den her fremsatte Theorie kan man nogenlunde 
betragte en Lysstraale som en Række af umaaleligt smaa 
elektriske Gnister, som man kunde kalde Lysets Grunddele. 
Linien mellem de to meest modsatte Punkter i en saadan 
Grunddeel kunde man kalde deres Aksel. Beliggenheden af 
denne mod en tilbagekastende eller brydende Flade vil natur- 
ligviis have Indflydelse paa Lysets videre Gang. Denne Theori 
synes da bedre end nogen anden at passe til den Polaritet 
i Lysstraalerne, man i vore Tider har opdaget .... Forfat- 
teren tror, at det især taler for hans Teorie at den ikke 
forudsætter nogen Kraft eller Materie, hvis Tilværelse ikke 
ved Forsøg er beviist”€ osv. 
17 32 
