H. (. Ørsted som Naturfilosof. 491 
samme. Det er tillige ved dem alene, at een Ting er for- 
skjellig fra en anden; thi af de samme Stoffer finde vi de 
meest ulige Ting sammensatte, og jo videre vore Undersøgelser 
skride frem, jo mere overbevises vi om, at Materien i alle 
Ting, saavelsom ogsaa de Kræfter, hvorved Liv og Virksomhed 
i Naturen vedligeholdes, overalt ere de samme; men at det 
som giver Gjenstandene deres bestemte Særkjende og frem- 
bringer den uendelige Forskjellighed deri, kun er den Maade, 
hvorpaa Virkningerne i enhver Ting foregaa, de Naturlove, 
hvorefter alt deri ordnes og styres. Med andre Ord: Tingene 
ere i en uophørlig Overgang fra en Tilstand til en anden, i 
en bestandig Vorden, overalt af det samme Stof, formedelst 
de samme Kræfter; Stoffet selv er intet andet end det for- 
medelst Naturens Grundkræfter opfyldte Rumf. 
Man lægge vel mærke til den sidste Definition af Stoffet, 
der er karakteristisk for Kants Naturfilosofi, og som i Hoved- 
sagen stammer fra ældre Tid. 
Tilsyneladende stod Ørsted alene med saadanne Anskuelser, 
helt ene var han dog ikke. Det nittende Aarhundredes og vel 
alle Tiders største Naturforsker Faraday var hans Meningsfælle. 
For ham var Hypoteser noget underordnet, han bestræbte sig 
altid for at finde Udtryk for sine Opdagelser, fra hvilke alt 
hvad der var hypotetisk var udeladt. Han troede at intet 
var skadeligere for Naturvidenskaberne end den, om end 
svage saa dog stadigt virkende, Afdrift fra Sandheden, som 
urigtige eller ufuldstændige Opfattelser af Naturen frembringer. 
Han studerede Vexelvirkningerne mellem Naturkræfterne, han 
saa dem virkende i visse Retninger og han saa dem for sig i 
Kraftlinierne. Han siger (Phil. Mag. vol. 28, p. 345. 1846): , Alt 
hvad jeg kan sige er, at jeg hverken i det man kalder det 
tomme Rum eller i Legemerne kan opdage andet end Kræf- 
terne og de Linier efter hvilke de virke”. 
Efter at Ørsted havde opdaget Elektromagnetismen, var 
det ham magtpaaliggende at vise, at denne Opdagelse ikke 
19 
