579 H. G. ZeurHen. Mathematikens Historie i 16. og 17. Aarh. 
toden maa han imidlertid, som vi have sagt det om de gamle, i 
dette Værk fremstille sine Resultater i en synthetisk Form, først 
Sætningen og dernæst et Bevis, der ikke direkte viser, hvor- 
ledes den er funden. Efterat Differential- og Integralregningen 
senere vare blevne bekendte, kunde derimod nye Udledelser 
af saadanne Sætninger — der dog i Hovedpunkterne maatte 
frembyde mange Overensstemmelser med de af NEewron selv 
opstillede Beviser — tjene til Anvendelser, som i høj Grad 
befordrede disse Regningers egen Udvikling. 
Lenz har påa sin Side ogsaa under Arbejdet paa de 
enkelte Spørgsmaal selve Metoden for Øje; han ser stadig 
hen til, hvortil denne samme Metode videre kan bruges, og 
stræber først og fremmest at faa den knyttet til simple Regler, 
der kunne udtales aldeles bestemt og dernæst rent mekanisk 
anvendes paa det Omraade, for hvilket de ere bestemte. 
Disse Regler formes som Regler for Brug af det af ham op- 
fundne Tegnsprog, altsaa som rene Regneregler. Disse kunne 
til en vis Grad bruges ogsaa af den, der ikke har nogen anden 
Forstaaelse af Helheden end den, som er sammensat af For- 
staaelsen af hver enkelt Regel for sig. Newton derimod har 
heller ikke i sit saa længe hengemte Skrift forklaret Brugen 
af sine i og for sig lige saa gode Tegn anderledes, end at 
deres Brug kræver en selvstændig tænkende Mathematiker. 
Takket være Lewniz kan nu enhver Polytekniker genfinde 
Resultater, som krævede indsigtsfålldt Arbejde hos hans For- 
gængere, og Mathematikere af Fag faa et langt hurtigere 
Overblik over alle Spørgsmaal indenfor Infinitesimalmathema- 
tiken. Newton har paa sin Side tilført Mathematiken dybere 
Tanker, og dette er en af Grundene, hvorfor en uddannet 
Mathematiker i Nutiden vistnok vil lære mere af at studere 
Newton end Lewenz; men en anden Grund hertil er rigtignok, 
at han allerede ved at lære Differentialregningens Teknik og 
dens simple Anvendelser har lært det bedste af det, som 
skyldes LEIBNIZ. i 
