Om ,Antiperistasis". 581 
hele Legemet bliver koldt og tørt; af den hele Fremstilling 
ses, at det hele beror paa, at den ydre Varme trækker den 
indre til sig, naar den er stærkere end denne. 
Den i disse Eksempler omtalte Forestillmg er jo stærkt 
beslægtet med Antiperistasisforestillingen. Tillige forekommer 
det mig, at der er en mere direkte Bro imellem dem. 
Aristoteles bruger to Steder i ,Fysiken” Ordet Antiperistasis, 
og i Anledning af disse Steder har Simplicius i sin Kommentar 
følgende Forklaring af det: ,Men Antiperistasis er, naar der, 
»idet et Legeme udstødes af et Legeme, sker en Omskiften af 
»Stederne, og det udstødende stiller sig paa det udstødtes 
»Pladsf . . . Her defineres det altsaa nærmest som gensidig 
Ombytning. Det forekommer mig imidlertid, at der ligger 
andet i Ordet, saaledes som det er anvendt. Der er begge 
Steder Tale om, at et kastet Legeme behoider sin Bevægelse, 
efter at det, der har kastet det, holder op at berøre det. Om 
dette Fænomen siges det ene Sted kortelig, at Grunden til 
det kan være ,enten Antiperistasis, som nogle siger, eller en 
»Virkning af Luften, som udjaget selv igen forjager". Den 
gensidige Ombytning synes her nærmest at være den sidst 
omtalte Mulighed, der netop ikke betegnes ved Antiperistasis. 
»Noglef menes af Kommentatorer at være Platon, hvis Mening 
om, åt det tomme ikke eksisterer, er forfægtet umiddelbart 
iforvejen. Platon sætter jo imidlertid al Bevægelses Aarsag i, 
at et Legeme stødes ud af det uligeartede. Det andet Sted, 
hvor det kastede Legemes Bevægelse omtales, behandler 
Aristoteles Sagen udførligere, saa at man faar at vide, hvad 
hans egen Mening er. Han har umiddelbart iforvejen ræsonneret 
sig til, at en Bevægelse maa ophøre, naar det, der bevæger, 
ophører at virke paa det, og maa altsaa forklare den tilsyne- 
ladende Modsigelse, der ligger i, at et kastet Legeme vedbliver 
sin Bevægelse. Han bruger da det Billede, at det, der 
oprindelig har fremkaldt Bevægelsen, maa tænkes at virke 
rPhys. VIII, 15. 
