68 P- E. Miiller. 



en udbredt Stræben efter at beskytte de negativt geotropiske 

 Hovedstænglers nederste Dele, de reservestofboldige, plagiotrope 

 Stoloner samt Knolde og Løg ved Nedsænkning dybt i Muld- 

 jorden , og særlige Væxtforhold tilsigte Opnaaelsen af dette 

 Formaal. 



Fra et almindeligt naturvidenskabeligt Synspunkt kunde 

 man ytre Forundring over, at et Fænomen af saa stor Ud- 

 bredelse, et biologisk Princip af saa vid Rækkeevne, alene synes 

 at gælde for Planter af en vis Størrelse ; tbi , saavidt mig be- 

 kjendt, er Nedsynkningen i Jorden kun bemærket hos urteagtige 

 eller i ethvert Fald meget smaa buskagtige Planter. Et mor- 

 fologisk og fysiologisk uvæsentligt Forhold som Størrelsen plejer 

 ikke at begrænse Forekomsten af saa væsentlige Træk i Orga- 

 nismernes Natur. 



Fra samme almindelige Standpunkt betragtet maa det over- 

 raske, at — med Undtagelse af Vandrerhizomerne — de Axe- 

 dele, der skulle udføre den omhandlede Nedtrængen i Jorden, 

 ere fuldstændig blottede for Tillempning i deres Bygning til 

 denne for Livet formentlig saa vigtige Proces. Alle Løg vende 

 den spidse Ende opad, og Basis er almindeligvis en bred Skive, 

 der kun daarligt egner sig for Vandring nedad gennem en tæt 

 Jord, ofte opfyldt af Stene og Trærødder; Orchideernes Knolde, 

 Scrophularia nodosas uformeligt knudrede Rhizom, den over- 

 jordiske Stængels Sideaxer eller basale Bladrosetter o. s. v. vise 

 ikke alene ingen Bygningstræk, der kunne begunstige Bevægel- 

 sen nedad efter en »loi de niveau«; men disse Bygningsdele 

 synes endog indrettede paa saa godt som muligt at modstaa 

 de Kræfter, der kunne drage dem nedad, bort fra Luften, som 

 de i Jorden levende Stængeldele ikke bedre kunne undvære 

 end de over den forekommende. 



Man ledes derfor til, da der ingen Tvivl kan herske om 

 selve Sænkningsfænomenefs overordentlig store Udbredelse, at 

 spørge , om de blandt Botanikerne herskende Anskuelser an- 

 gaaende dets Aarsager ere holdbare. 



