102 



P. E. Miiller. 



for overbevisende. Han angiver, at naar man anbringer Løgene 

 af de to først nævnte i Overfladen af Jorden, knnne de sænke sig 

 2 — 4 Ctm. under de gamle Hinder, og at de to anførte Irideers 

 Knolde livert Aar sænke de nye, der udvikles nær ved Spidsen 

 af de gamle, ned til disses Niveau ; ved at anbringe et Metalnet 

 under Knolden af en Gladiolus iagttog han , at den nye Knold, 

 der var udviklet noget over IVIetalnettel, i Sommerens Løb sæn- 

 kede sig ned paa dette, saaledes at det kom i samme Niveau i 

 Jorden som Moderknolden. Denne Proces tilskriver han »une 

 formation descendantei>, men har ingen nærmere Korklaring paa 

 Dannelsens Enkeltheder. 



Forholdene hos Ornithogalum nulans ere ovenfor omtalte ; 

 hos O. umbellatum danne Løgene under naturlige Forhold en 

 Seia kompakt Masse, ofte af meget over 10 (Um. Diameter, og 

 overalt saa gennemvævet med Rødder, at en regelmæssig Sænk- 

 ning hos denne Art maa anses for aldeles umulig; dens Løg 

 ligge desuden almindeligvis kun faa Ctm. under Overfladen. 



Fig. 13. Croais s}). 



Geiinemsiiit af to Knolde ei'ter Afblomstringen, a Levning af 



den to Aar gamle, h af den fjorgamle Knold. St. Vi- 



Hvad Crocus angaar, da kan der for saa vidt være Tale om 

 en Sænkning af den unge Knold, som den udvikles i Spidsen 

 af den gamle og under Væxten ved at absorbere dennes Indhold 

 voxer saaledes paa Moderknoldens IJekostning, at den efter- 

 haanden udfylder Størsteparten af det Uum, som denne indtog. 

 Ikke destomindre kommer dog i Almindelighed den unge Knold 

 ikke helt ned til den tjorgamles Plads, idet Resterne af denne 



