112 P- E. Muller. 



jord, indtil man i forskellig Dybde, almindeligvis mellem 25 og 

 30 Ctm. fra Overfladen støder paa den faste, sammenhængende 

 Undergrnnd. 



Der vil andensteds^) blive gjort Rede for denne Jordbunds- 

 forms Dannelsesmaade og Ejendommeligheder. Her skal kun 

 anføres, at dens særegne Struktiu- er dannet af Dyrelivet, 

 navnlig de store Regnorme, og holdt vedlige i uforstyrret 

 Tilstand af det beskyttende Løvdække. Det øverste Lag ud- 

 mærker sig ved sine store Porer og Aabninger mellem de løst 

 liggende Smaaklumper og ved sin gennemgaaende ringe Tæthed. 

 Ved en Række Laboratoriumsundersøgelser er denne Jordover- 

 flades Porevolumen maalt til at ligge mellem 50 og 60 "o , et 

 Tal, der strax reduceres med 5 — 8 "/o, saa snart Løvet i nogen 

 Tid ikke har bredet sit skærmende Dække over Bunden, saa at 

 denne ved atmosfæriske Paavirkninger er bleven fast og skorpet. 

 De dybere liggende Dele af det humøse Lag udmærke sig 

 næppe ved noget særlig stort Porevolumen, men, sammenlignet 

 med Undergrunden, derved, at deres Elementer ere indbyrdes let 

 forskydelige, uden egentlig Sammenhæng. 



Ingen naturlig Jordbund vil i samme Grad som denne egne 

 sig for Rhizomplanternes Udvikling og deres underjordiske Deles 

 Væxt, og det er derfor let forstaaeligt, at det er Planteformer 

 med Jordstængler, som udgøre denne Lokalitets Flora. Et nær- 

 mere Studium af de ovenfor anførte 32 Rhizomplanters Forhold 

 til Jordbunden vil derfor maaske egne sig til at kaste noget 

 Lys over det i de foregaaende Aisnit omhandlede Sænkningsfæno- 

 men , der især har været studeret paa Rhizomplanter , og som 

 har forekommet mig saa utilstrækkeligt forklaret ved de herom 

 fremsatte Theorier. 



Efter Rhizomernes Leje i Bunden kunde man dele de 

 nævnte Arter i følgende 6 Grupper. 



1 . G 1- æ n s e n m e 1 1 e m L ø v 1 a g e t o g selve !M ulden 



^) Studler over Skovjord, 111 (Tidsskr. f. Skovbr. Suppl.). 



