Om Regnormenes Forhold lil Hliizomplaiiterne. 123 



Og Klumper, indtil de endelig- standse 1 ;i 2 Ctm, under Over- 

 fladen. Selve Bundens IJeskafTenlied forener sig hos denne 

 Plante med Frøenes Bygning om at anbringe disse saa dybt 

 som muligt under Jordskorpen. 



Dersom ikke vSænkningsfænomenets Åarsag havde kunnet 

 umiddelbart iagttages med saa stor Sikkerhed ved denne Lokalitets 

 hidtil omtalte Planter, og dersom man kun havde fæstet Opmærk- 

 somheden ved Beliggenheden af de to næste Grupper af Rhizomer, 

 saa havde virkelig Royers loi de niveau maattet betegnes som 

 fuldt antagelig; thi disse Rhizomers Plads forandres almindelig- 

 vis ikke i mærkelig Grad ved Bevægelsen i Muldens Elementer. 

 Een Gruppe af Jordstængler holder sig nemlig stadigt i Dybden 

 af Laget og kommer ikke frem til dettes Overflade, medens en 

 anden saa at sige holder sig svømmende paa Overfladen af 

 Elementet. 



5. Til den første Gruppe, ho rizo utale Jords tæ ugler, 

 der holde sig i Mulden i større Afstand fra Over- 

 fladen, høre Mercurialis perennis, Melica uniflora, Urtica 

 dioica og Stachys sylvatica, alle Rhizomvandrere. med straktled- 

 dede Stængler. Paa den her omhandlede Lokalitet udspringe 

 de stolonagtige Axedele fra den i Jorden nedsænkede Del af 

 Hovedaxen, hos Mercurialis allerede fra Hovedstænglen af Kim- 

 planten i det første AarM, og fra Dybden af jMulden skyde 

 Lysskuddene frem. Den Egenskab ved Jorden, der begunstiger 

 disse Rhizomers Udvikling, er Muldens Løshed, dens Deles For- 

 skydelighed, der letter Jordstænglernes Væ\t og Udvikling. 

 Dette kan erkendes deraf, at saasnart Jordens Konsistens for- 

 øges, saa forsvinde disse Planter hurtigt (Mercurialis og Melica), 

 eller de blege underjordiske Stoloner blive til Lysskud (Urtica). 

 Tvebonelden afgiver et godt Vidnesbyrd om, at det er Jordens Løs- 

 hed, der betinger dens Rhizomers Udvikling paa denne Lokali- 

 tet, thi den antager ganske forskellig Skikkelse efter Bundens 



') Jfr. Winkler, Ueb. die Keimpfl. der Mere. perennis, 1. c. p. 341. 



