126 P- E. Miiller. 



meget forskellig. Hvad der derimod er fælles for dem alle , er 

 deres Rødders Form og Retning i Jorden. Anemone nemorosa 

 har forholdsvis faa, traadformede, ikke synderlig lange og al- 

 mindeligvis ugrenede Rødder, der fra det vandrette Rhizom 

 gaa nd i alle Retninger, ikke alene nedad og til Siderne, men 

 ogsaa opad mellem Muldens øverste Korn og de halvt forraad- 

 nede Blade paa Skovbunden. Tillige er det almindeligt, at 

 Rhizomets ældre Dele have mistet deres Rødder eller kun have 

 faa saadanne, saa at det især er de yngre Skuddele, hvis Rød- 

 der fæste Planterne til Jorden. Ved denne Anbringelse af 

 Rødderne blive Rhizomerne ankrede til Muldens Overflade. De 

 idelige Bevægelser i Jordoverfladen , den fortsatte Udvidelse og 

 Synken ved vexlende Frost og Tø eller Tørke og Væde , maa 

 ved den beskrevne Anbringelse af Rødderne faa afgørende Ind- 

 flydelse paa Rhizomets Leje. Anemonens traadformede, ugrenede 

 Rødder ville lettere lade sig drage ud af Forbindelserne med 

 den mere homogene og stærkere destruerede dybere Muld end 

 af Sammenvoxningerne med Overlagets mindre fuldkomment de- 

 komponerede Planterester og vil saaledes holde Rhizomet paa 

 Overfladen af Muldlaget. 



Det vil imidlertid bemærkes, at disse Rhizomers Leje maa 

 afhænge af den Grad, i hvilken det øverste Jordlag knyttes til 

 de opadgaaende Rødder, eller et dybere Jordlag til de nedad- 

 gaaende. Derfra, antager jeg. hidrøre de individuelle og lokale 

 Forskelligheder i disse Rhizomers Plads. Rødderne, der udsendes 

 fra Jordstænglerne af Paris quadrifolia, have stor Lighed med Ane- 

 monens, og dens Stængel maa altsaa indtage samme Leje i Jorden 

 som dennes, hvilket den ogsaa i Hovedsagen gør. Derimod ville 

 de længere og robustere Rødder af Convallaria multiflora lettere, 

 især paa ældre Rhizomer, kunne forankre Jordstænglen til dy- 

 bere Lag, og er dette først sket, saa vil Rhizomet følge Løgenes 

 og Knoldenes Bevægelse i Dybden, især saasnart det er kommet 

 ned under den Grænse, hvor Overfladens Bevægelser ere næsten 

 eller helt ophørte. 



