Forfatningsspørgsmaalet i ilet danske Monarkis Lande 1814 til 1848. 107 



telerne blev stillede under et særligt Tilsyn. I «Wiener Schluss- 

 acte» (af 15de Maj 1820) gentoges vel Løftet om Indførelsen 

 af «landståndische Verfassungen« , men det blev overladt de 

 »suveræne Fyrster« al ordne dette »indre Anliggende" efter «de 

 foreliggende Forhold« ; kun hvor der fandtes «in anerkannter 

 Wirksamkeit bestehende landstandische Verfassungen«, kunde 

 disse kun forandres ad forfatningsmæssig Vej. Dette sidste 

 bragte Ridderskabet til efter Dahlmanns Tilskyndelse at henvende 

 sig til Forbundsdagen for at kræve Anerkendelse af den gamle 

 Slesvig-holstenske Forfatning. Der blev som bekendt procederet 

 med stor Lærdom og Styrke, men Klagen afvistes (27de Novbr. 

 1823) i begge sine Hovedled: den gamle Forfatning i Holsten 

 kunde ikke anerkendes for at være i »Virksomhed", og For- 

 bundsdagen havde intet at gøre med Slesvig. Desværre be- 

 nyttede Regeringen ikke denne Udtalelse til nu at ordne Hol- 

 stens Forfatningsforhold efter det fuldt udarbejdede Udkast, 

 samtidig med at Preussen indrettede sine »Provinsialstænder« ; 

 Slesvigs og Kongerigets Styrelse kunde da senere være bleven 

 ordnet efter fornyede Overvejelser og aldeles uafhængig heraf, 

 uden at man havde behøvet at frygte Forbundets Indblanding. 

 Det er maaske den mest skæbnesvangre Forsømmelse i hele vor 

 nyere politiske Historie. 



Det eneste, der blev gjort i Henhold til det af den konge- 

 lige Afsending i Frankfurt ved denne Lejlighed givne Løfte om 

 at fremme Forfatningssagen , var Nedsættelsen af en ny Kom- 

 mission til at udarbejde Forslag om Oprettelsen af en øverste 

 Domstol i Holsten som Forberedelse til Stænderforfatningen. 

 Disse Overvejelser endte med Indstillingen om en saadan Dom- 

 stol og en særlig Provinsialregering for Holsten, for helt al 

 adskille Dommervirksomheden fra Administrationen (10de Nov. 

 1826). Men Iværksættelsen kom heller ikke her. Ansvaret 

 herfor maa sikkert især søges i det tyske Kancelli, der ikke 

 vilde have Hertugdømmerne adskilte , og del falder da fremfor 

 alle paa dets danskfødte Præsident Otto Moltke. 



