174 ^- D. Jørgensen. 



givende; Valgene skulde foretages direkte ved Protokoltilførsel. 

 Disse sidste Bestemmelser skyldtes Hopp , medens danske 

 Kancelli her havde fulgt det fremmede Mønster. 



Med rette fremhævede Otto Moltke i Brev til Kongen (af 

 3die April 1832), at man var gaaet den Vej fuldt ud at give, 

 hvad der var lovet og hvad man kunde vente. Der var to 

 Muligheder, mente han, for Fremtidens Udvikling: Enten falder 

 den demokratiske urolige Tidsaand igen bort eller den fort- 

 sættes i længere Tid. I første Tilfælde er det temmelig lige- 

 gyldigt, hvad vore Stænderanordninger siger, i sidste er det 

 absolut at foretrække, at de giver alt, hvad der kan gives, giver 

 det med Tillid til Folket og saaledes, at intet mere er at kræve. 

 Man vil ellers straks møde nye Fordringer og maatte gøre nye 

 Indrømmelser, og dermed er da al F'asthed opgiven. Har man 

 derimod givet loyalt, da maa ingen rokke dette. « Saaledes tør 

 jeg, slutter han, ytre den faste Overbevisning, at det er langt 

 farligere for den kongelige Avtoritet at indskrænke de raad- 

 givende Stænder i de specielle Love ved Regeringens over- 

 vejende Indflydelse paa samme end at gøre dem til alt det, 

 som de efter deres Natur kan og bør være, naar kun man 

 strængt holder dem indenfor deres virkelige Grænser ». 



Forhandlingerne i Kancellikomiteen gav Stænderlovene deres 

 væsenlige Præg, men der var dog en Række Punkter, som 

 endnu voldte langvarige , tildels livlige Forhandlinger , dels i 

 Statsraadet, dels med de indkaldte Tillidsmænd, dels ved for- 

 nyede Overvejelser i Komiteen , Kancellierne og Statsraadet. 

 Disse Forhandlinger strakte sig over godt halvandet Aar, en 

 Tid, som forekom Forfatningsvennerne at være spildt eller med 

 Vilje forhalet, men som i Virkeligheden var vel anvendt og i 

 mange Henseender klarede de Spørgsmaal, som ved et saa be- 

 tydningsfuldt Vendepunkt i Statens Styrelse maatte frembyde 

 sig. At samtidig Landets dygtigste Hoveder drøftede de samme 

 Spørgsmaal i Literaturen, var en dobbelt Vinding, idet derved 



