434 N. A. Thiele. 



fundne Kombination er den rette , vel at mærke , hvis Talen er 

 om Valg efter den forholdsmæssige Valginaade eller en saadan, 

 som afviger endnu mindre fra den stærke ValgmaadeM. Men 

 stemme Resultaterne ikke, da bør man afbryde Regningerne fra 

 den ene eller den anden Side eller begge, helst et Skridt eller 

 to førend Uoverensstemmelsen begynder at vise sig ved, at den 

 lille Kombination har faaet en Kandidat optagen, som udskydes 

 af den store Kombination. Derefter maa man saa gaa strengt 

 tilværks og beregne Tilfredsstillelsen ved alle de Kombinationer 

 i rette Antal, som omfatte Tilføjelsesreglens mindre Kombination, 

 medens de omfattes af Tdskydelsesreglens større Kombination. 



Selvfølgelig opnaar man ikke paa denne Maade noget fuld- 

 gyldigt mathematisk Bevis for, at den udfundne Kombination er 

 den allerbedste. JMen saa tint behøver Sagen ikke at tages. 



Det maa overhovedet ikke glemmes, at Valgmaadens Af- 

 pasning efter Valgets Hensigt ingenlunde kan være fin, men 

 tvertimod altid maa lade en bred Margen staa aaben for umærke- 

 lige Smaaforandringer i Tallene f(2\....f{)i). 



Man maa derfor i Praxis være berettiget til at slaa enten 

 Tilføjelsesreglen eller Udskydelsesreglen fast ved et positivt 

 Lovbud. 



Fejlen, der derved begaas, vil kun være lille, tilmed uskade- 

 lig. Thi enten er Afvigelsen fra det theoretisk rigtige helt ube- 

 regnelig, tilfældig, og saa gaar den med megen anden Fejl ind 

 under Loven om de store Tal. Eller ogsaa virker Hjælpeprin- 

 cipets Tilføjelse i det væsentlige systematisk som en Modifika- 

 tion af Tilfredshedsfunktionen fm), der enten nærmer den til 

 eller fjerner den fra den stærke Valgmaades f{n\ = n. Og i 

 dette Tilfælde vil man, om fornødent, kunne ophæve Fejlen ved 

 en kompenserende Modifikation af f[n]. 



Jeg tør derfor anbefale navnlig Udskydelsesreglen, saaledes 

 som den vises udført i det andet tilføjede Regneexempel, som 



') Se dog Regneexeinplenie 3 og 4. 



