52 J- Thorkelssoii. 



Man kunde saaledes ikke lade rond rime med land i Baglinjen 

 i dr6ttkvæ5r håttr. En Baglinje i dette Versmaal kunde 

 saaledes ikke være: rond å Ti'iskalandi , men maatte med Nød- 

 vendighed være: raud å Ti'iskalandi (Hkr. 229, l-2b). 



Som sagt , Afskriverne indsatte næsten overalt de omlydte 

 Former. Naar derfor en uomlydt Form findes i Haandskrifterne, 

 saa er det en ren Undtagelse. Som Exempel paa en saadan 

 uomlydt Form kan anføres rann (nom.pl., = ronni: 



Hkr. 3 6 4, 23-26 a: 



Gengr i ælt pat er yngvi 



Upplendinga brendi 



({)j69 galt ræsis rei5i) 



rann (Jjess er fremstr var manna). 



Ordfølgen: l)at gengr i ætt, er yngvi brendi rann Upp- 

 lendinga. t)j66 galt rei5i ræsis, jiess er var fremstr 

 manna: Det er en Tradition i Slægten, at Kongen brændte 

 Oplændingernes Huse. Folket undgjaldt den Konges Vrede, 

 som var den mest udmærkede af alle Mænd. 



Formen rann staar P. 1, 595, K. 2, 198, Oh. 122, Fb. 2, 

 236. Afskriverne have vistnok enten betragtet Formen rann som 

 præt. indic. 3. sg. af Verbet renna, eller som acc. sg. af rann, 

 et Hus, og saaledes synes Udgiverne af Oh. at have opfattet 

 denne Form. De oversætte nemlig, Side 279: Det gaar i Ætten 

 (vil blive bekjendt fra Slægt til Slægt), hvorledes Kongen, han 

 som var den ypperste af Mænd, brændte Oplændingernes Hus. 

 Derimod betragtede Finn Magnusen rann som præterit. indic. 

 3. sg. af Verbet renna. Han konstruerer nemlig: sa er var 

 fremstr manna, rann, og oversætter : qui inter eos praecipuus 

 fugit (K. 6,91). Der kan imidlertid ikke være nogen Tvivl om, at 

 Formen rann her ikke er Verbum, men Substantiv, og da 

 Kongen ikke opbrændte ét Hus, men mange Huse, saa maa 

 rann være Flertal. At S. Egilsson har opfattet rann som 

 Flertal, fremgaar af hans latinske Oversættelse i Scripta historica 



