2. Møde. -^ 21 ^ 30. Jan. 



koncentriske Ringe; thi de vise os de enkelte Planetbaners 

 Skjæringspunkter fordelte indenfor ét svagt elliptisk Areal tættest 

 om Ellipsernes store Axer, som ikke afvige meget fra Ekliptika, 

 og i disse atter tættest ikke omkring Ellipsernes Centra , men 

 om et Sted i deres imod Solen vendte Side. Netop saaledes 

 som man maatle vente sig paa Grund af den varierende Sand- 

 synlighed for Opdagelse, naar man forudsatte, at Asteroide- 

 ringen var en enkelt, og at Tætheden i dens Normalsnit fulgte 

 den exponentielle Fejllov. To Ting er dog at indvende imod 

 Forfatterens Behandling af disse Tegninger: først at han giver 

 alle Planeternes Skjæringspunkter ganske den samme Signatur 

 en lille Prik , og ikke bruger større Prikker til at udhæve de 

 større Planeters Skjæringspunkter; for det andet, at Forfatteren 

 kun giver os disse Billeder uden at forsøge i Ord at udsige, 

 hvad det er, de fortælle. 



Større Betydning hav.e de Beregninger, Forfatteren har fore- 

 taget med Koordinaterne for disse Skjæringspunkter. Under den 

 i Opgaven udtrykkelig tilladte Forudsætning, at man kan slutte 

 sig til de enkelte Planeters relative Masser igjennem Lysstyrken, 

 beregner Forfatteren rigtigt, hvormegen Masse der for hver 

 falder indenfor ethvert af Planerne, naar disse opfattes som 

 Skiver med uendelig lille konstant Tykkelse. Kaldes disse 

 Masseelementer [i og Skjæringspunkternes Koordinater (Solens 

 Centrum i Nulpunktet og Ekliptikalinien til Axe) x og r, saa 

 har det været Forfatterens Hensigt for alle 6 Snit at beregne 

 Summerne 



[/^] [p^A [/^-^^'j [/^-^'l 



Dette er imidlertid kun blevet udført for det ene Snit, for 

 de fem andre er der kun beregnet [/^j, \nx\ og \ixz]. Men 

 dette er dog allerede tilstrækkeligt ikke blot til at give dette 

 Arbejde et Fortrin for dets Konkurrenter, men ogsaa som Mate- 



