30 c. Barfoed. 



ledes i aaben Luft ved almindelig Temperatur, begynder det i 

 Løbet af et Par Dage at antage en hvid eller graalighvid Farve. 

 Ganske som der ved Natronbundfaldet dannes et gult Bælte 

 udenom det mørke Lag, dannes der her et hvidt, som efter- 

 haanden breder sig videre indefter, medens det frie Kvægsølv 

 fordamper. Laget maa dog være overmaade tyndt for at blive 

 ganske hvidt; i modsat Fald faar det en graalig Tone, hist og 

 her maaske endog med noget mørkere Smaapletter. Ved læn- 

 gere Henliggen afløses det graalige Skær stundom af et gulagtigt. 

 Den hvide Rest forholder sig som « Hvidt Præcipitat« (Mercuri- 

 ammoniumchlorid), bl. a. deri, at den ikke smelter ved Ophed- 

 ning i tør Tilstand, at den udvikler Ammoniak ved Opvarmning 

 med Kali, at den opløses af kold, fortyndet Saltsyre og af sal- 

 petersur Ammoniak med lidt fri Ammoniak, o. s. v. — Ved noget 

 forhøjet Varme skifter det oprindelige Bundfald selvfølgelig hur- 

 tigere Farve, eftersom det frie Kvægsølv da lettere kan fordampe. 

 Tyndt udstrøget paa en Glasplade, kan det saaledes ved omtrent 

 50'' blive hvidt eller graalighvidt i Løbet af en Dag, og ved 100° 

 gaar den mørke Farve snart bort. Ved denne Temperatur faar 

 Resten imidlertid ikke en hvid, men en lysegul Farve, som 

 nærmest kan kaldes lys svovlgul eller citrongul, ganske som den, 

 en ligefrem tilberedt Blanding af Kvægsølv og «Hvidt Præcipitat« 

 antager under de samme Omstændigheder (se nærmere Side 34). 

 KaneM angiver, at Bundfaldet, hvilket ogsaa han havde frem- 

 stillet ved Overskud, ja endog ved stort Overskud, af Ammoniak, 

 ikke lider nogen Forandring ved at være udsat for Luften, og 

 at det heller ikke forandrer Farve eller Vægt ved i en Platin- 

 digel at udsættes et Par Timer for 82° (180° F.). Dette er ganske 

 vist en Fejltagelse, dog af det Slags, som let kan ske ; den kan, 

 i det mindste hvad Farven angaar, forklares ved, at han i det 

 første Tilfælde har ladet Bundfaldet ligge som en samlet Masse 

 og ikke tyndt udbredt i tilstrækkelig lang Tid, og at han i det 



M Poggendorff, Annalen der Physik und Chemie, 1837, Bd. 42, S. 380. 



