90 ^- Christiansen. 



lertid saa meget vilkaarligt i cfe Forudsætninger, som benyttes 

 for at naa Resultatet, at man ikke kan tillægge det synderlig 

 Vægt. 



Mere Tillid fortjener vistnok en Bestemmelse af Solens 

 Varmegrad, som skyldes Stefan^). Han antager, at den hele 

 Varmemængde, som et Legeme udstraaler, forholder sig som 

 fjerde Potens af Legemels absolute Temperatur; ved Benyttelse 

 af Sorets Forsøg over Ldstraalingen fra en glødende Zirkon- 

 skive finder Stefan, al Solens Varmegrad maa være 6500°. 



Man kan ved at gaa ud fra Stefans Udstraalingslov og 

 antage Solkonstanten bekjendt direkte finde Solens Varmegrad. 

 Kaldes et Legemes absolute Temperatur 7', dets Ldstraalings- 

 evne /, Omgivelsernes absolute Varmegrad T^ , har man den 

 udstraalede Varmemængde q udtrykt ved 

 q = Af[r-Tl]. 

 Anvendes ligesom foran Enhederne Centimeter, Gram og Minut, 

 har man heri at sætte-) 



A = 0.728. 10-1«. 

 Antages endvidere, at Solkonstanten (7=2.5, findes q =- 115400. 

 Sættes nu /-= 1, faar man 



T = €310° 

 eller omtrent 6000° over Vandets Frysepunkt. 



Af andre Undersøgelser over Solens Temperatur, fortjener 

 vistnok Rosettis^j Arbejde at fremhæves. Han benyttede Thermo- 

 elektriciteten, sammenlignede Udslaget af Thermomultiplikatoren, 

 naar Solens Straaler faldt paa Støtten, med del Udslag, som et 

 glødende Legeme frembringer. Han kom til det Resultat, at 

 Solens Varmegrad, under Forudsætning af at dens Udstraalings- 

 evne er én, maa være omtrent 10000°. 



Hvilken Soltemperatur, man finder, vil naturligvis bero paa 



') Wien. Ber. I! Abth. B. 79, 1S79. Arcliives de Geneve (3) T. 1 , p. 79, 



1S78. 

 2) Oversigt. 1883, p. 20. 

 ') Ann. de Cliimie (5) T. 17, p. 177, 1879. 



