Nogle Bemærkninger angaaende Planeternes Varmegrad. 91 



den Lov, hvorefter man antager, at Udstraalingsevncn retter sig; 

 benytter man saaledes Newtons Lov for Udstraalingen , at den 

 forholder sig h'gefrem som DilTerensen mellem det udslraalende 

 Legemes og dets Omgivelsers Varmegrad, finder man ulige højere 

 Temperaturer for Solen, flere Millioner Grader, men det er 

 selvfølgelig aldeles uberettiget at gaa frem paa denne Maade. 



III. Jordens i!II(l(ieltein|ieratiii', 



Den bedste Bestemmelse af denne Størrelse har Dove^) 

 givet, hans Hovedresultater ere følgende : 



Nordlige Halvkugle 

 Sydlige Halvkugle. 

 Hele Jorden. . . . 



Gaar man nu ud fra Stefans Lov for Udstraalingen, finder 

 man ved med Dove at sætte Jordens Middeltemperatur i absolut 



o o o 



Maal lig 273 + 14.6=287.6 fra hver Kvadratcentimeter en Ud- 

 straaling i Minuttet, som bliver 



0.728. 10-1". (287.6)^ ^ 0_50_ 

 Dette forudsætter paa den ene Side, at Himmelrummets Varme- 

 grad maa sættes lig —273'' C, paa den anden, at Udstraalingen 

 fra Jorden foregaar paa samme Maade, som om Jordens Ud- 

 straalingsevne havde været lig Enheden (Udstraalingsevnen for 



o 



Kønrøg) og dens Varmegrad overalt lig 14.6 C. 



Med Hensyn til den første Antagelse, at Himmelrummet 

 ingen Varme sender til Jorden , maa bemærkes , at den ganske 

 sikkert ikke er bogstavelig rigtig, da baade Planeterne og 

 Fixstjernerne ikke alene kunne sende Lys men ganske sikkert 

 ogsaa maa sende Varme til Jorden. Men naar man bemærker, 

 hvor ringe den Lysmængde er, som disse Stjerner sende til 

 Jorden, kan der heller ikke vel være Tale om, at den dermed 

 følgende Varme skulde have nogen videre Betydning for Jorden; 



1) Schmid Meteorologie, Leipzig 1860, p. 408. 



