15. Møde. -K' o3 ^ 21. Decbr. 



kunne vi atter takke Madvig. Han, der i sin Tid som Under- 

 visningsinspektør lagde Vind paa at være hjemme ogsaa i de 

 Undervisningsgjenstande, som laa ham fjærnest, havde som Præ- 

 sident i Videnskabernes Selskab et levende Ønske om i det 

 mindste at forstaa de Principer, paa Grundlag af hvilke man 

 arbejder i de forskjellige Videnskaber. Derfor blev han ogsaa, 

 som engang fremhævet af det nuværende ældste Medlem, den 

 bedste Tilhører ved vore Møder. 



At hans Tankes Klarhed og hans strænge Retfærdigheds- 

 følelse, forbundet med hans tine Takt, var af største Betydning 

 for Ledelsen af vore Forhandlinger, behøver jeg kun at minde 

 om; ingen har dog haft saa megen Lejlighed til at bemærke 

 det som Selskabets Sekretærer. 



Den Magt, som Madvig udøvede her i Selskabet, beroede 

 dog ikke blot paa, at vi bøjede os for hans Overlegenhed, og 

 at hans skarpe Aand klarede de Vanskeligbeder, som kunde 

 møde; men det var ogsaa en Kjærlighedens Magt. \i holdt 

 stedse mere af ham, jo mere vi lærte hans varme Hjærte at 

 kjende, der rummede ikke blot en levende Interesse for all 

 menneskeligt, men en levende Kjærlighed til Menneskene. Denne 

 lagde han for Dagen over for os ved sin varme Deltagelse for 

 hele vort Ve og Vel, og mange her i Salen ville som jeg have 

 erfaret, i hvor høj Grad Madvig følte vor Glæde eller Sorg som 

 sin egen. 



Nu er den Periode afsluttet i Videnskabernes Selskabs Liv, 

 da det havde Madvig til Præsident. I Øjeblikket bliver det Tab, 

 vi have lidt, os endnu føleligere derved, at Aarene, hvor tung 

 en Byrde hans svækkede Syn end længe havde været for ham 

 selv, intet havde taget fra hans aandelige Kraft. De havde kun 

 gjort hans Skikkelse endnu ærværdigere og endnu elskeligere. 

 I Smærlen over, hvad vi have tabt, glemme vi dog ikke at 

 skjønne paa, at det blev os givet at beholde ham saa længe og 

 at tage et saa fuldt og friskt Minde om ham med ind i den Tid, 

 som kommer. 



