28 H. Høffding. 



den gælder. Og naar dens Omfang udvides til alle Væsener, 

 der have Evne til at føle Lyst og Ulyst, rnaa den i hvert enkelt 

 Tilfælde ytre sig saaledes, at det enkelte Væsen, den er knyttet 

 til, fyldestgjøres efter sin Ejendommelighed, uden at derved 

 andre Væsener krænkes i deres lige saa udprægede Ejendom- 

 meligheder. Enhver Forskel og Ulighed, som gjøres gældende, 

 maa være hegrundet ved, hvad det Riges Tarv, til hvilket baade 

 Meddeleren og de andre Væsener høre, fordrer. Sympathi er, 

 fra den aktive Side betragtet. Drift til Meddelelse; denne Med- 

 delelse maa, naar den ikke skal ske i Blinde, bestemmes ved 

 Principer, og disse maa hentes fra selve Sympalhiens Natur. 

 Naar Sympathien er universel, kan den Forskel, den gjør i For- 

 delingen af sine Goder, kun skyldes den Grund, at disse Goder 

 ved at fordeles paa anden Maade ikke virkelig eller ikke i saa 

 høj Grad vilde være Goder for dem, de tilfaldt, eller ikke vilde 

 blive til saa stor Fremgang for Samfundet i det hele. Paa Sym- 

 pathiens Grund udvikler den ethiske Følelse sig saaledes til en 

 Følelse for fordelende Retfærdighed. Lige som Individet føler 

 sig som ét blandt mange, saaledes betragter det ogsaa ethvert 

 andet Individ som ét blandt mange, for saa vidt ikke særegne 

 Grunde motivere særegne Hensyn. — Ogsaa paa Individualismens 

 Standpunkt vilde der kunne tales om en fordelende Retfærdighed, 

 idet Forholdet mellem de forskjellige Øjeblikke og Tilskyndelser 

 svarer til Forholdet mellem de forskjellige individuelle Væsener 

 paa det Standpunkt, vi her tale om. Platon har netop brugt 

 Udtrykket Retfærdighed om det harmoniske Forhold mellem de 

 forskjellige Sider eller Dele af det enkelte Individs Bevidsthedsliv. 

 Det er denne logiske Karakter ved den ethiske Følelse, den 

 Strenghed, hvormed den fordrer Begrundelse for enhver Forskjel 

 og Ulighed, som statueres, der især har gjort, at man har ment, 

 at den ethiske Lov er et Udtryk for den rene Fornuft. Hvad 

 Kant formulerede som det kategoriske Imperativs Indhold, var 

 i Virkeligheden kun den Upartiskhed, den Bortseen fra uved- 

 kommende og tilfældige Hensyn, som den paa Sympathien byg- 



