Anatomiske Studier over Mayaca Aubl. 87 



uden Intercellularrum. idet Bodens Omfang forstørres noget 

 med den tillagende Alder, vige Cellerne i Yderbarken (knn ikke 

 de i del yderste Lag) ud fra hinanden og antage ved lokaliseret 

 Fladevæxt en ejendommelig Morgenstjerneform [Tab. III, Fig. 4|; 

 Lignende kjendes jo ogsaa fra andre Vandplanters Rødder. Disse 

 Celler skrumpe omsider sammen, saa at deres Lumen næsten 

 bliver ukjendeligt, hvorved Intercellulargangene blive endnu større 

 og Rodens Ventilation saa meget fuldstændigere. 



I Inderbarken, der i Regelen bestaar af to Cellelag foruden 

 Endodermis, findes slige større Cellemellemrum ikke; her ere 

 de vel tilstede, men langt mindre [Tab. III, Fig. 1]. 



Endodermiscellerne ere temmelig jævnt fortykkede og for- 

 vedede; Perikambiels Celler ere temmelig store, i Begyndelsen 

 tyndvæggede ; senere blive de ligesom Endodermiscellerne tyk- 

 væggede, gule og forvedede, og de kunne, ligesom hine, en 

 sjælden Gang være delte ved en tangential Væg. 



Karstrængen synes i Regelen al væi"e triark; hver Kargruppe 

 er indskrænket til ét (eller i hvert Fald meget faa) Kar; Led- 

 ningsvævet bestaar af yderst snævre, tyndvæggede Celler. 



II. Stængelen. 



Stængelen er hos M. lagomsis tynd, cylindrisk og opret; 

 den er særdeles korlleddet; Internodierne ere saa godt som 

 aldeles uudviklede. [Hos M. Vandellii ere Bladene rykkede fra 

 hinanden, og Stængelen noget sværere.] Den er (i udvoxen 

 Tilstand) glat, urteagtig og grøn og frembyder i det hele taget 

 det samme Ydre som en lille Lycopodium. 



Forgreningen er monopodial, men Axelknopper ere forholds- 

 vis sjældne (bortset fra de florale) og udgaa i Regelen fra Stæn- 

 gelens nedre Partier. 



Stængelspidsen [Tab. VI, Fig. 4 J er slank, kegleformet, 

 omtrent som hos Hippitris. Dens Histologi har det været mig 

 særlig magtpaaliggende al faa Rede paa, da Spørgsmaalet om 



