82 J- L. Ussing. 



Sødladent Koketteri eller lignende Klingklang. ^) Men nægtes 

 tør det ikke, at hans Stræben efter at imponere undertiden faar 

 ham til at anvende stærkere Farver og en mere kolossal Teg- 

 ning end der behøvedes, og at han ved at overdrive Erindringer 

 og Billeder fra Homer kan nærme sig til Karikaturen, som 

 f. Ex. naar han IX, 674 kalder Pandarus og Bitias "Abietibus 

 iuvenes patriis et montibus aequos« , hvilket ikke vinder ved at 

 sammenlignes med de homeriske Steder, der have foresvævet 

 ham, liiad. V, 660: xaTtmaixriv iXdvr^aLV eotxozsQ biprjAfjaiv, og 

 Od. IX, 191, hvor Polyphem sammenlignes »ikke med et Men- 

 neske, men med et Bjerg«. 



Ved Bedømmelsen af sligt er det imidlertid først og frem- 

 mest nødvendigt at stille sig paa Samtidens Standpunkt, og ikke 

 se alt i det Lys, hvori det viser sig for Efterslægten næsten 

 2000 Aar senere. Meget, som vi finde sært og paafaldende, var 

 det ikke for Vergils Samtid. Sproglige Ejendommeligheder, paa- 

 faldende Ordstilling, rhetoriske Figurer, som ingen nu til Dags 

 vilde bruge, billedrige Udtryk, som dengang vare gængse, men 

 nu trænge til en længere Forklaring, kunne ikke bruges som 

 Anklager imod Vergil. Udtryk som «colles resultant" om Echoet 

 VIII, 305, som «udae vocis iter-> VII, 533, som »pictus acu 

 chlamydem« IX, 582 o. a. 1. forekom Romerne ganske naturlige. 

 Naar der VIII, 409 staar "[femina] Cui tolerare colo vitam te- 

 nuique Minerva Impositum«, vilde ingen Romer, naar ban vilde 

 omsætte dette i Prosa, sige "den tynde Minerva", men »det fine 

 Spind'). Minerva for Spindet var ikke mere paafaldende, om 

 end maaske mindre almindeligt, end Ceres for Kornet og Bak- 

 chus for Vinen; andre havde sikkert sagt del før Vergil. 



') Det kokette, af lutter Daktyler bestaaeiide Vers IX, 616: "Et tunicae 

 manicas et hubent redimicula mitriie« er fuldstændig paa sin Plads i 

 Turnus' Karakteristik af de blødagtige Trojanere, og felges umiddelbart 

 af det bekjendte Vers: »O vere Phrygiæ, neque enim Phryges etc.» Selv 

 den dristige Benyttelse af Lydene IX, 477: »femineo ululatu- har intet 

 latterligt, men synes naturlig fremgaaet af Scenens egen Alvor. 



