Et Par Bemærkninger om Vcrgils Stil. 83 



Undertiden hidrøre Ankerne fra urigtig rortoIi<ning eller 

 mangelfuld Forstaaelse. Saaledes IX, 57fi ff . : [sternitj 



Privernum Capys. Hune primo levis hasta Themillae 

 Strinxerat; ille manum proiecto tegmine demens 

 Ad vulnus tulit; ergo alis adlapsa sagitta 

 Et laevo infixa est lateri manus, abditaque intus 

 Spiramenta animae letali vulnere rupit, 

 hvor "abdita rupit" ikke har "manus" til Subjekt, men nsagitta«; 

 det mellemstaaende "Et laevo infixa est lateri manus« er indsat 

 ota txéao'j^]^ og vilde korrektere have været udtrykt nit infi- 

 gereturx. 



Det paafaldende i, at Vergil kalder Havet for marmor (Æn. 

 Vn, 28: in lento luctantur marmore tonsae. 718: Quam multi 

 Libyco volvuntur marmore fluctus. X, 208: spumant vada mar- 

 more verso) er allerede tidligere oplyst, idet man har gjort op- 

 mærksom paa, at det ikke blot havde tidligere Hjemmel hos 

 Ennius (Ann. 409: Verrunt extemplo placldum mare marmore 

 flavo) og Catul (63, 88: prope marmora pelagi), men ogsaa i 

 sig selv er langt mindre paafaldende, end det synes ved første 

 Øjekast, idet Grundbegrebet i "marmor« ikke er Stenen, men 

 det glinsende, glimrende, som er ejendommeligt for denne, især 

 i dens storkornede Arter. Fra Græsken kjende vi iiapnaipcD^ 

 glimrer, ixapimptoQ^ glimrende (Hiad. XIV, 273: dia pappapirfV^ 

 hvorefter Verg. Æn. VI, 729 »marmoreo sub aequore"), og Bibe- 

 tydningen af det glimrende er sikkert aldrig blevet glemt i Ordet 

 marmor, saa at en Digter nok kunde gjøre den til Hovedsagen. 

 Vi stødes jo ikke, naar en Digter taler om Havets Sølv eller 

 lader Maanen strø Guld paa Havet. Lad os tænke os, at vi paa 

 Dansk i Stedet for det fremmede Ord INIarmor havde en inden- 

 landsk Betegnelse som "Glimmer«; saa vilde Forholdet vel være 

 omtrent som det var for Vergil. 



1) Se Heiberg: Nordisk Tidsskrift for Filologi N. R. III, S. 147 If., og miu 

 Anm. til Plautus' Aulul. 97. 



