86 •'• L. Ussing. 



senere: "Flvolvere", siger han, »esl explicare, åvazzoacaiv, oras, 

 puta, quasi piclnræ alicuius convolutæ, quæ quum evolvitur, 

 prima apparet exlrema pars sive ora: apyez åeidnoaai T^oXeptnv«. 

 Men hvem vilde falde paa at sige: at rulle Randen af Maleriet 

 op? Hensigten er jo netop at vise det hele. Og selve dette 

 Udtryk at oprulle et Maleri vilde ingen antik Forfatter bruge; 

 thi det forstaar sig, at de Gamle lige saa vel som vi kunde 

 male paa Lærred, men de plejede ikke at gjøre det; de malede 

 paa Træ; et Billede hedder 7zba$, tabula picta,.og Trætavlen 

 lader man nok være at rulle op. Nej, den Wagnerske Forkla- 

 ring bør affærdiges med de samme Ord, hvormed Heyne afær- 

 digede Turnebus, der havde været paa en lignende Vej, idet han 

 talle om oræ vestium: "alienum est». Evolvere, at oprulle, er 

 et bekjendt Billede om fortællende Fremstilling, saaledes som 

 Verg. Georg. IV, 501:) om Orpheus «gelidis haec evolvisse sub 

 anlris'i, og Ovid. Metam. XV, 162 om Pythagoras : «Sic exhorlari 

 seriemque evolvere fati». Om Ennius er den første, der har 

 brugt dette, eller om det allerede i Forvejen var i Brug i del 

 latinske Sprog, vide vi ikke; men skal man gjøre sig rede for 

 Oprindelsen deraf, er aabenbart det, der nærmest tilbyder sig, 

 Billedet af et Nøgle Garn , der oprulles. Naar Ordet orae har 

 bevæget adskillige til at opgive denne første og naturlige Tanke, 

 er dette saa meget mere besynderligt , som det kun kunde be- 

 styrke den. Ora har nemlig ogsaa en anden Betydning end 

 Kyst; det betyder et Tov. Naar et Skib lægger til Land, kaster 

 man Ankeret ud fra Forstavnen; fra Bagstavnen kaster man 

 et Tov i Land, der bindes om en I'æl eller andet lignende. 

 Disse Tove kaldte Grækerne TipofivTjcna^ Romerne orae. Saa- 

 ledes Livius XXII, 19, 10: «alii resolutis oris in ancoras eve- 

 huntur, alii, ne quid teneat, ancoralia incidunt«. XXVIII, 36, 11: 

 oue hostes cum suis simul irrumperent, trahunl scalas, orasque 

 et ancoras, ne in moliendo mora esset, præcidunl». Og man 

 tænke sig ikke, at delte skulde være et lidet bekjendt Sømands- 

 udtryk; nej, det har hørt til det allermest gængse Sprog; vi 



