J. N. Madvigs videnskabelige Bolydiiiiig. 105 



Madvig viste de danske Skoler en stor Velgjerning ved at 

 give dem et paalideligt Hjælpemiddel i Stedet for et ubrugbart, og 

 dog blev denne Bog af mange betragtet ikke som en Lettelse, men 

 som det modsalte. For Lærerne, der skulde sætte sig ind i et 

 nyt System, var dette naturligvis et Arbejde, men det var et 

 Arbejde, som nødvendig fulgte med deres Gjerning og som 

 gjorde dem dygtigere til denne; de havde ingen Grund til at 

 beklage sig, forudsat al den nye IJog var en Lettelse for Under- 

 visningen og for Disciplen, og del var den, naar den blev rigtig 

 benyttet. Man klagede over at Reglerne vare altfor tungt affat- 

 tede; og til Udenadslæren i Skolerne var Sprogformen heller 

 ikke egnet. M. siger selv ("Bemærkninger« S. 11), at han 

 haaber, hans Stil er simpel og let. Helle er ganske sandt i 

 Modsætning til de tyske fdosoflske Deductioner; men det kan 

 ikke nægtes, at hans Omhu for at formulere Reglerne korrekt 



ninger i Accusativ med Infinitiv, Hensigts- og Aaisagssætninger; men 

 tilsidst faa vi ^Sætninger, ved hviil<e et Ord, som styrer Conjunetivum, 

 forstaaes under«. Udgangspunktet var jo rigtignok, at det stod der, og 

 det var netop det, der angaves som Conjunctivens Grund. De anførte 

 Exempler gjøre Læseren ikke klogere, mindst Mærk. 2. »Heriien liere 

 de Sætninger, som i Dansk forbindes med andre ved: jeg vilde, jeg 

 skulde, uden foregaaeude Conjunction , som: Jeg skulde ikke sat min 

 Fod herhid, dersom jeg havde vidst det: si hoc scissem, numquam hue 

 retulissem pedem«. Hvad der her underforstaaes, vil man vanskelig kunne 

 sige. — Ramshorn S 608 f.: "Durch den Indicativus spricht der Redende 

 das Daseyn eines Zustandes unbedingt behauptend aus, und braucht daher 



diesen Modus in directen Fragen , das ist solchen, die geradezu 



eine Antwort verlangen«. Kan ogsaa dette kaldes »Rehauptung« ? S. 611: 

 «Durch den Conjunctivus spricht der Redende das Daseyn eines Zustandes 

 bedingt behauptend aus, indem er es so darstellt, wie er sich es als 

 von anderen Zustånden abhangig und durch diese moglich denkt: 

 Da nnn das Mogliche nur vor oder hinter dem Ptinkte des Wirkiichen 

 denkbar ist, so unterscheidet sich hiernach der Conjunctivus als Modus 

 potentialis und conditionalis«. Denne forvirrede Sammenblanding af 

 Mulighed og betingelse med Tidsforskjel udføres dernæst nærmere, og 

 Forf. kommer til den fra hans Udgangspunkt konsekvente Slutning, at 

 Betingelsen »nur im Imperfecto und Plusquamperfecto ausgedriickt wcrden 

 kann" (I). — Madvig S. 346: "I Conjunctiv udsiges Noget som en blot 

 tænkt Forestilling, saa at den Talende ved at udsige det, ikke tillige 

 erklærer det for virkeligt, f. Ex. curro ut sudemi. 



