J. N. M.ulvigs viilenskaljulige UelyiJninc. 109 



som vi aldrig have hørt, for at fremkalde et nogenhinde analogt 

 Indtryk, nødes til at anvende det, der lios os træder i Kvanti- 

 tetens Sted, Akcenten, paa samme Maade. Hvor fjernt sligt 

 liar ligget de gamle, viser sig bl. a. i de gamle l'orfatteres 

 overordentlig omhyggelige Behandling af den rhetoriske llythmus. 

 «Der findes ikke et eneste Ord om Ordenes Akcent som Noget, 

 der kom i Betragtning ved den prosaiske 'J'ales Indtryk. Den 

 kan altsaa heller ikke have havt nogen Indflydelse paa Versene«, 

 og der bør ikke være Tale om den Modstrid imellem Versakcent 

 og Ordakcent, der fra Bentleys Tid spiller en saa stor Bolle i 

 Behandlingen af latinsk Metrik. «Man tror, at de moderne 

 Sprogs Versebygning lægger en Betoning paa Stavelsen i den 

 stærke Taktdel, men det gjør den slet ikke. Stavelsen med- 

 bringer sin Akcent. Vi have ingen Versakcent, men Vers efter 

 Akcenten, hvilken hores baade udenfor og i Verset». »De 

 virkelig gamle Skribenter, som Horats (Ars poet. 253), nævne 

 vistnok en ictus og tale om percussiones, men de sige tydelig 

 nok, at de tænke paa Taktmaalingen udenfor Verset ("pedum et 

 digitorum ictu» Quintil.), ikke paa Betoningstryk i Verset selv 

 og paa dets Stavelser«. Denne Taktmaaling, der ikke let kan 

 undgaaes paa Musikens Omraade, hvor Tonernes Længde er 

 vilkaarlig, og som under den musikalske Udførelse ofte markeres 

 ved et lille Tryk, der dog er uden Indflydelse paa Taktdelenes 

 Længde, kan ogsaa, navnlig i friere byggede Vers, findes hen- 

 sigtsmæssig ved den metriske Becilation , men heller ikke der 

 har den nogen Indflydelse paa Stavelsernes Længde eller Kort- 

 hed. Stavelsernes Kvantitet forandres ikke derved, og dersom 

 Versemageren i en snæver Vending tillader sig at bruge en kort 

 Stavelse som lang, kan denne naturligvis faa det lille Tryk, som 

 den lange Stavelse ellers mulig vilde have faaet, men dette er 

 en ligegyldig Sag. og frier ikke Digteren for den Beskyldning, 

 at have begaaet en metrisk Fejl. M. har Bet i at Ictus metri- 

 cus i den Betydning, hvori Filologerne pleje at tage dette Ord. 

 «er en ren Opdigtelse". Klarest viser dette sig maaske, naar 



