38 



Anvendelse. Silfionplanten blev ikke dyrket, den blev kun 

 fredet, og Jorden blev ophakket omkring den og vendt, «saa 

 voxede den meget bedre« (Theophr.) Alle Dele af Silfionplanten 

 bleve anvendte, men det var dog navnlig Saften (dnog xar 

 i^ox^i^, ailcfiiov, laser, succus Cyrenaicus). Man anvendte baade 

 Saften af Roden og af Stængelen. Rodsaften {gt^iag} erholdtes 

 af Roden eller rettere af Mellemstokken ved at skære tynde 

 Skiver af den øverste Del (se i det Følgende om Tilvirkning 

 af Dyvelsdræk p. 43), og der var fastsat Regler for, hvor dybt 

 man maatte skære for at Planten ikke skulde lide. Rodsaften 

 var ren, gjennemsigtig og tør og meget bedre end den af Stæn- 

 gelen (Theophr.); den bedste var rødlig og gjennemsigtig og 

 lugtede som Myrrha, ikke som Hvidløg. Lugten var ikke meget 

 gjennemtrængende , saa at det ikke mærkedes meget paa Aan- 

 den, naar man havde nydt af den; den havde heller ikke nogen 

 skarp Smag. Den blev hvidlig, naar den gjordes flydende 

 (Diosc). Stængelsaften (xavXiaq) fik man ved at gjore Indsnit 

 i Slængelen, hvilket skete førend Rodsaften uddroges; den var 

 mere tyndflydende, hvorfor den blandedes med Mel, for at den 

 hurtigere kunde størkne og holde sig længere (Theophr.). 

 Denne Tilberedningsmaade af Saften ansaaes for et saa stort 

 Gode, at man tillagde Guden Aristæus Opfindelsen deraf). 

 Saften forfalskedes ved at røre Sagapen eller Dele af den sorte 

 Bark deri, inden den størknede (Plin.). Silfion blev baade 

 anvendt som Kryderi og som Lægemiddel. At den spillede en 

 betydelig Rolle i de Gamles Kogekunst og blev høit skattet af 

 Gourmanderne, sees især af flere Steder hos Aristophanes og 

 Apuleius.^) Athenienserne yndede saaledes meget en Sauce 

 tilberedt af reven Ost, Olie, Eddike og Silfion, og blandt mange 

 lækkre Sager, som nævnes i en af Arisfophanes's Komedier, ere 

 Stænglerne syltede i Honning; men ogsaa simpelthen kogte 



') Thrige: I. c. p. 313. 



^) Her kan henvises til Macé 1. c. p. I' 



