240 



^jort Tjeneste som Bødler, som Lorarii i Komedierne, og det 

 Udtryk, at de skulle give Nævius en Ulykke, passer unægtelig 

 bedre, naar det er saadanne Folk Talen er om, end naar det 

 er Romerstatens Consul. Om Anledningen til denne Trusel 

 vide vi Intet. Det er ikke rimeligt at den henhører til hans 

 Felttog i den 1ste puniske Krig; snarere staaer den i Forbindelse 

 med et andet Sagn om en egen Tvang, der blev udøvet imod 

 denne Digter, som vi læse hos Gellius III, 3, 15. 



Ordene ere disse : De Nævio quoque accepimus^ fabvlaa eum 

 in carcere duas scripsisse, Hariolum et, Leonfem^ cum oh assiduam 

 maledicentiam et prohra in principes civitatis de Græcorum poetarum 

 more dicta in vincula Romæ a triumviris coniectns esset. Unde post 

 a trihunis piehis exemptus est, cum in his, qnas s^ipra dixi^ fa- 

 hulis delicta sua et petulantias dictorum, quihus multos ante 

 læserat ^ diluisset. Altsaa: Nævius skulde ligesom de gamle 

 græske Komediedigtere have angrebet Statens første \1ænd, skulde 

 i den Anledning være fængslet af Triumviri capitales, men i 

 Fængslet have skrevet to Stykker, hvori han tilbagekaldte sine 

 Fornærmelser, og saa være bleven befriet af Almuetribunerne. 

 Bvilket Væv af Urimeligheder! Og dog synes man i Alminde- 

 lighed at troe derpaa. Jeg vil ikke tale om at Ciceros ovenfor 

 anførte Vidnesbyrd synes al burde frie Nævius for Beskyldningen 

 for »assidua maledicentia et probra in principes civitatis dicta ;» 

 thi det kan jo tænkes at de Mænd, han havde angrebet, om de 

 end indtoge en høiere Plads i Samfundet, dog vare lidet værdige 

 til at indtage denne, og at Cicero altsaa ikke havde fundet det 

 upassende, at de bleve angrebne. Det kan altsaa være, at en 

 Mand, der følte sig fornærmet af Digteren paa en saadan Maade, 

 har sat Statsmagten i Bevægelse for at faae ham straffet. De 

 romerske Love vare strenge i denue Henseende; de 12 Tavler 

 havde sat Dødsstraf for den der sang Nidviser.*) I Henhold til 



*) Cicero de Republ. IV, 10, 12. Nostræ XII tabulæ quum perpaucas ren 

 capite sanxissent, in his hane quoque sanciendnm putarunt, si quis occen- 

 tavisset sive carmen cottdidisset, quod infamiam faceret fiagitiumve alteri. 



