242 



ikke strax havde nedlagt Indsigelse og faael ham fri , hvor kan 

 man da Iroe, at Roms Politi-Arrester vare af en saadan Beskaf- 

 fenhed, at man kunde sidde og skrive Komedier deri? De Huller, 

 hvori man henkastede de Forbrydere, man skulde sikkre sig, have 

 sikkert manglet baade Lys og Hyggelighed, og Triumvirernes 

 Fremgangsmaade var saa summarisk, at deres Offere næppe til- 

 bragte lang Tid i dem. 



Og hvad blev saa Udfaldet af denne Sag? Hvad Straf fik 

 Nævius efter at det executive Politi havde faaet fat paa ham? 

 Ingen anden end at han maatte tage sine kaade Ord i sig igjen 

 og afvadske de Pletter, han havde sat paa Folk. Hvorledes han 

 har kunnet gjøre dette, fortæller Gellius desværre ikke. Naar 

 man har fremført en bestemt Beskyldning mod en Mand, kan 

 man tilbagekalde denne som usand eller som beroende paa en 

 Feiltagelse; men har man gjort en Mand latterlig, lader Sagen 

 sig ikke gjøre om. Holberg lader i det lykkelige Skibbrud de 

 Personer, der ansaa sig for angrebne af ham, optræde med An- 

 klage imod ham; de forlange ham exemplariter straffet, men 

 det falder Ingen ind at forlange at kan skal tage sine Ord i sig 

 igjen. At man heller ikke paa Nævius' Tid har fundet at en 

 Opreisning af denne Art var mulig, kunne vi yderligere godt- 

 gjøre med et Citat af ham selv. Det første|Brudstykke af hans 

 Tarentilla lyder saaledes: 



Quae ego in theatro hic meis probaui plausibus, 

 Ea non audere quemquam regem rumpere: 

 Quanto libertatem hane hic superat servitus! 



Skuespilleren, der maaskee ikke blot spiller en Slaverolle, 

 men ogsaa selv er ufri, roser sig af at hvad han siger paa Sce- 

 nen og faaer Publikum til at klappe ad, det er ingen Konge 

 mægtig nok til at bryde Virkningen af, og derfor foretrækker 

 han sin Trældom for Andres Frihed. 



Men der maa dog vel Noget ligge til Grund for [Gellius' 

 Fortælling. De to anførte Stykker, Hariolus og Leon, maae vel 



