4ti 



låuterung der tevtschen rechte und alterthiimer , I llioslock und 

 Wismar , 1754) givet en længere Anmerekung von der in Hol- 

 stein ehedessen ublichen gewohnheit, die eyde an der klinge des 

 degens abzidegen (s. 173 — 204), hvori er samlet en mængde ek- 

 sempler på våbenedens brug. Han afviser vel (s. 186 — 89) for- 

 klaringen af sværdets guddommelighed, men bliver dog stående 

 ved den hos de gotiske lolk fra arilds tid herskende kærlighed 

 til våbnene, som årsagen til den rolle, disse spille i mange for- 

 skellige livs- og retsforhold. i sin afhandling Von dem niltzen 

 der heidnisclien gottes-gelahrtheit i samme værks anden del (1756) 

 giver han (s. 895 — 96| et par tillæg til foran nævnte Anmerckung. 



Jakob Grimm, der mærkelig nok ikke har benyttet 

 Dreyers arbejde, kommer i sine Deutsche rechtsaltertiimer på 

 flere steder (s. 90, 165 — 66, 770 — 72, 89t), 940) til at 

 omtale våbnenes og i særdeleshed sværdets brug som reissym- 

 bol, blandt andet også ved edsaflæggelse. Heller ikke han 

 udleder den gotiske våbenéd fra den skytiske gudsdyrkelse, 

 endskont det, i følge hans i Oeschichte der deutschen sprache 

 (s. 218 £F.) udviklede anskuelse om Skyterne, måtte ligge meget 

 nær for ham at gore det (se navnlig sidst anf. værk, s, 231). 

 Han lader det henstå uafgjort, hvorledes denne åbenbart i heden- 

 skabet grundede sædvane skal forklares: »entweder weil das 

 schwert einem gott (Freyr? Tyr?) geheiligt war, oder damit an- 

 zuzeigen, es solle den meineidigeu treffen« (s. 896). 



Peter Erasmus Muller har i Notæ uheriores in histo- 

 riam Saxonis (Saxo, III, s. 103 — 5) også bragt våbeneden på 

 tale, rigtig nok, som vi siden skulle se, i en meget tvivlsom an- 

 ledning; men han ytrer ikke nogen mening om den til grund 

 liggende tanke. 



Rudolf Keyser nævner i sin afhandling om Nordmcend- 

 enes religjonsf or fatning i hedendommen (s. 114 — 16; saml. afhandl. 

 1868, s. 346 — 47), efter omtalen af den i sagaerne skildrede al- 

 mindelige hedenske edsaflæggelse på offerringeu og ved guderne, 

 endnu de i de heroiske oldkvad forekommende eder, blandt 



