50 



vel fines sui regni, nisi fortasse auxiliatores ^ intrarent aut con- 



tingerent. 



Og da Frankerne sent i samme århundrede kæmpede med de 



danske ved disses egne grænser, fandt de :endnu her samme 



sæd, som det fra år 873 berettes i Annales Fuldenses (Perlz, 



Scriptores, I, s. 386) : 



Deinde mense Augusto, quum apud urbera Mediomatricorum 

 generalem conventum hahuisset (rex Hludowicus), Halbdeni, fra- 

 ter Sigifridi regis (Danorum), eti'am suos ad eum nuntios misit^ 

 eadem postulans, quæ frater suus postulaverat , videlicet ut 

 rex (Hludowicus) legatos suos ad jluvium, nomine Egidoram, qui 

 illos et Saxones dtrimit, mitteret, et illi eisdem occurrentes, pa- 

 ceni ex utraque parte omni tempore stahilem confirmarent .... 

 Jurabant etiam, juxta ritum gentis suæ, per arma sua, quod 

 nullus deinceps de regno dondnorum suorum regnum regis (Hlu- 

 dowici) inquietare deberet. 



Det samme mælder Adam af Bremen (De Danorum regibus, 

 kap. 30) sålunde: 



Missis utrinque ad Egdoram fluvium mediatoribus , pacem 

 firmam ritu gentis per arma juraverunt. 



Endskont våbeneden altså var hojtidelig aflyst af Franker- 

 kongen ved år 550, og de frankiske skribenter i 7de og siden 

 i 9de århundrede omtale våbeneden ved Iredslutning som noget 

 for de saksiske og danske hedninger ejendommeligt, så vilde vi 

 dog tage meget fejl, om vi deraf vilde slutte, at samme op- 

 rindelig hedenske skik skulde på de tider være ganske aflagt af 

 de kristnede Franker, som dog endnu år 567 svore hyldingsed 

 per arma. Der var, som vi snart skulle se, også hos dem både 

 den gang og senere mere end én lævning tilbage af denne dybt 

 rodfæstede natjonale sædvane, der hos de fjærnest adskilte 

 grene af den gotiske folkestamme vedblev at holde sig til dels 

 meget længe efter deres overgang til kristendommen, dels over- 

 ført i rettergangen, dels under torskellige former indordnet i 

 andre sædvansmæssige forhold. 



