54 



(kap. 3'i): «Si cuilibet homini sacramentiim debet aliquis, afra- 

 meat illiim ad ecclesiam sacramenta ad diem statutum« '). Des- 

 uagtet er våbeneden kommen ind eller bleven stående i samme 

 keisers Lex Saxonum fra omtrent 800, hVor det hedder (kap. 8): 



Quicungue gladio stricto super alterum cucurrerit, et reten- 

 tus ah alio fuerit, XII solidos componat, vel in manu liti sui 

 vel sua arma juret^). 



Al også karoiingiske konger selv kunde sværge på deres 

 sværd, fremgår af et brev fra ærkebiskop Hlnkmar i Reims til 

 kong Karl den skaldede, altså fra midt i 9de århundrede (anf«rt 

 i Du Ganges Olossarium). 



Et hoc cum aliis capitulum coram Deo et angelis ejus , in 

 fide et dextera vestra per spatam vestram jurantes, 

 episcopis regni vestri promisistis. 



Kt tilsvarende vidnesbyrd fra del sydlige Tyskland haves i 

 et diplom fra år 889 (Neugart, Codex diplomaticus Alamanno- 

 rum, I. s. 481): 



Optimates ejusdem concilii apprehensis spatis suis 

 devotaverunt se hæc ita affirmaturos esse coram regibus et cunc- 

 tis principibus, usque ad sangvinis effusionem^). 



Et yngre, vistnok også sydtysk vidnesbyrd om retslia; ed på 

 sværdet haves i en formular fra omtrent 1400: (Wehner: Ob- 

 servationes practicæ^ ed. Schiller, Strassburg, 1601, fol., s. 54): 



') Da de ældste saksiske retskilder endnu ikke ere udgivne i Pertz's Mo- 

 numenta, og da Merkels udgave (Berlin, 18.5:ii ikke er mig tilgængelig, 

 anføres dette efter Richthofens Zur Lex Saxonum (Berlin, 1868), s. 117. 



^) Således (o: in sua arma) læses i det håndskrift, der bliver lagt til grund 

 for udgaven i Monumenta, og som er lagt til grund for Merkels udgave, 

 medens de andre, tidligere trykte tekster have varianterne per sua arma 

 og in sua armata. — Richthofen hævder i sit nys anforte skrift (s. 24. 

 57. 67. 96 og især 119 anm.) den her oven for givne læsemåde som den 

 ægteste. — Usingers Forschungen zur Lex Saxonum (Berlin, 1868) be- 

 røre ikke dette sporgsniål. 



') 1 disse sidste ord synes at ligge en ny opfattelse af sværdedens betydning, 

 der dog — som for antydet — ikke kan få nogen indflydelse på selve 

 den gamle sædvanes rette forklaring. 



