Da erkannten wir mit gemeinem urtheil: m'dchte er beweisen 

 und zu Oott und den Hellig en geschworen uff ein schwerdt, 

 dass genannte N. N. sein und des landes dieb wåre^ . . . so 

 mochte er den henclcen mit seiner selhst hand^). 



I Nordtyskland holdt våbeneden sig meget længe i den lav- 

 ere retspleje. De fleste eksempler ere holstenske; dog haves 

 også et sådant fra Vestfalen i en retsbog for «das fémgerichl« 

 i håndskrifter fra 15de århundrede (art. XXI, jfr. art. XXX; Wi- 

 gand, Das femgerichi Westphalens, s. 5h5): 



So soli sich die bedagede friesche fen dan to stellen vnd h e b- 

 ben syn swert by sich vnd setten dat vur sich vnd leggen 

 dair twene syner rechten vinger vp vnd sprechen alsus. 



Her kræves eden udtrykkelig aflagt af den sværgende på 

 hans eget sværd, og dette har uden tvivl overalt været det 

 oprindelige; men efter at denne edsmåde var bleven indskrænket 

 til underretterne eller bondetingene, hvor vedkommende sværger 

 ikke var sværdbærer, måtte det i tinget som jurisdiktjons- sym- 

 bol tilstedeværende sværd træde i steden (jfr. Grimms Rechts- 

 altert. s. 167), som del hedder i den af Hieronymus Mul- 

 ler i hans Untersuchungs-Tractat (Hamb. 1747, 4lo), VIII, s. 15 

 anførte herfordske Scheppenbuch fra år 1350: i-Wo de Gogreve 

 wil sitlen mil den Schepenen echte Vogettingh, dat schall he 

 don uppe den Radhus. ... De Fronenboden sollen enen Disch 

 vor em setten, bedecket mit ener Dwellen; de Hilligen sollen 

 se darup setten, unde en Schwerdt daby leggen, dat 

 men sehe, dat hier Koniges Bann is, unde dat man hier mag 

 richten lo Hånde unde to Halse.«-) Og dog ligger våbeneden 



At vi her tor tænke paa den edfæstedes eget sværd, Iremgår af den ala- 

 manniske landret fra 13de årh. [Jus provinciale Alemannicum, kap. 248; 

 Schiller, Thesaurus, II, s. 145): »Wirt ein man uor geriht beclagt, der 

 sol siner friunde nit mer uuan drizzig mil im furen mit suuerten und 

 aun uuaffen« (ensibus quidem cinctos, sed non alils armis instructos). 

 Sværdet som jurisdiktjons-synibol og særlig som stadsfoged-emblem har 

 også været kendt i Danmark, ikke alene i Sønderjylland, men i Køben- 

 havn. I Tyge Rothes skrift De gladiis veterum (Kbhvn. lloOi lindes 



