62 



grænsegang eller sandemandstog lil bestemmelse af markeskel. 

 Det hedder da: 



Sie legen nacli einander die Finger gemeiniglich auf ein 

 bios s Schwerdt, so in die Er de gestecket, und sprechen 

 also .... 



Hvad han her vil meddele, er ikke edsmåden, som han synes al 

 betragte som selvfølgelig og velbekendt (han måtle ellers have 

 omtalt den ved en af de tidligere lejligheder, hvor sandemænd 

 edfæstes), men det er den derved brugelige formular, han anser 

 det for umagen værdt at anføre; så heraf synes at fremgå, at 

 de sønderjyske sandemænd endnu på hans tid, midt i I7de år- 

 hundrede, almindelig afgave deres edelige kendelser ved en så- 

 dan i loven ingensteds udtrykkelig foreskreven våbenéd. 



Forinden vi vende os til det nordiske såkaldte <'våben- 

 tag'>, der efter nogles mening kun halvvejs eller slet ikke skulde 

 høre hid, medens det efter min overbevisning er en sikker og 

 ægte og storartet lævning af den gamle hedenske våbenéd, skulle 

 vi først her betragte en brug af sværdet, som efter nogles men- 

 ing (Jon Erichsen, anf. st. s. 589) skulde henføres dertil, med- 

 ens jeg maa betragte dens sammenhæng med den her under- 

 søgte våbenéd som i hoj grad tvivlsom. Det er sværdtaget 

 ved optagelse i kongehirden. 



I den norske kong Magnus Hakonsons Hirdshrå fra om- 

 trent 1275 hedder det i g 27 (Norges gamle love, II, s. 416), at 

 i hedenold var det sæd, at alle de mænd, som vare kongen 

 håndgangne og hans sværdtagere, kaldtes med ét navn hus- 

 karle; men siden indførtes forskellige grader og værdigheder; 

 dog vare alle kongens hirdmænd. [i fyrnshunni var så sidr, at 

 allir peir menn, sem honungi t^åru handgengnir eda sverdtakarar, 

 på vdru allir halladir Ivåsharlar , på at sidan greindist nafnhætr 

 eptir sæmdum oh metordum). Sammesteds hedder det i § 1 1 

 (N. gi. L, II, s. 399), at lendermænd og skutilsvende (hofem- 



